РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №:755/25136/25
Провадження №: 2/755/3801/26
"08" червня 2026 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді: Гончарука В.П.,
за участю секретарів: Печуркіної Я.А., Оніщука Р.А.
представника позивача ОСОБА_1 
представника відповідача Горбатюк Я.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом  ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "АПОЛЛО-18" про зобов`язання вчинити дії та стягнення грошових коштів, суд ,-

в с т а н о в и в :
Позивач через свого представника ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, та відповідно до позовних вимог просила суд визнати незаконним відсторонення позивача від роботи та поновити її на роботі;
Стягнути з відповідача на користь позивача невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення позивача від роботи.
Вимоги позивача обґрунтовані тим, що з 3 лютого 2025 року позивач працювала на посаді адміністратора структурного підрозділу Клуб 025. 
10 лютого 2025 року була переведена на посаду менеджера Клубу 025 .
У листопаді 2025 року позивач стикнулася із грубим порушення її конституційних прав на роботу з боку відповідача, яке полягало в тому, що представник відповідача ОСОБА_4 (регіональний менеджер) 07 листопада 2025 року наполягала на звільнені позивача за власним бажанням або за домовленістю сторін. Позивач відмовилась від такої пропозиції та наполягала на поясненні причин такої пропозиції. Крім того позивача було відсторонено від роботи без надання для ознайомлення наказу чи розпорядження про відсторонення.
11 листопада 2025 року позивача було відсторонено від роботи шляхом скасування електронного ключа для проходу на робоче місце через турнікет. В зв`язку з чим позивачем було складено відповідний акт про не допуск на робоче місце та здійснена відео фіксація не допуску та було здійснено звернення до поліції з тих самих підстав.
12 листопада 2025 року, 17 листопада 2025 року, 18 листопада 2025 року, 19 листопада 2025 року також було не допущено позивача до роботи, в зв`язку з чим викликалась поліція та складались відповідні документи.
Позивач вказує, що ні в трудовому контракті, ні в посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому документі, що підписані між позивачем та відповідачем такого зобов`язання з боку позивача немає, так само, як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення позивача з роботи з невизначених підстав.
19 листопада 2025 року адвокатом було складено та направлено адвокатський запит на адресу ТОВ «АПОЛЛО-18» який було отримано 25 листопада 2025року. Відповіді на дату подання цього позову на адресу позивача не надходило. 
Позивач вважає дії відповідача незаконними та такими, які підлягають скасуванню судом з наступних підстав:
Вимоги позивач обґрунтовує посиланням на ст.43 Конституції України, а також на частину третю статті 21 Кодексу законів про працю України, трудові контракти можуть укладатись у випадках, передбачених як законами, так і постановами Верховної Ради України, указами Президента України, декретами та постановами Кабінету Міністрів України, прийнятими в межах їх повноважень. Нормативні акти Президента України як глави держави (стаття 102 Конституції України) і Кабінету Міністрів України як вищого органу у системі органів виконавчої влади (стаття 113 Конституції України) обов`язкові до виконання на території держави (статті 106 і 117 Конституції України), вони встановлюють загальнообов`язкові правила, мають універсальний характер і є складовою частиною законодавства України.
Ухвалою суду від 25.12.2025 р. було відкрито провадження по даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач повністю заперечує щодо задоволення позовних вимог позивача, вказуючи на те, що дані вимоги не гуртуються на вимогах законодавства.
В судовому засіданні представник позивача та безпосередньо позивач наполягали на задоволені позову в повному обсязі з обставин викладених в позовній заяві , наполягаючи на тому, що відповідач вчинив протиправні дії стосовно позивача, що полягали в незаконному не допущені позивача до робочого місця.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, з обставин викладених у відзиві на позовну заяву, додатково вказуючи, що будь - яких наказів щодо відсторонення позивача від виконання її службових обов`язків, чи звільнення останньої з займаної посади відповідачем не виносилося.
При цьому представник відповідача зазначив, що між позивачем та ОСОБА_4 що перебувала на посаді регіонального менеджера, дійсно 7.11.2025 р. відбулася розмова, в ході якої позивач повідомила про намір звільнитися з займаної посади за власним бажанням чи за згодою сторін, що також підтверджується відповідними повідомленнями в меседжерах.
10.11.2025 р. позивач прибула на робоче місце та повідомила , що не має наміру звільнятися з займаної посади, після чого почала робити дії спрямовані на здійснення конфліктної ситуації.
Будь - яких дій зі сторони працівників відповідача спрямованих на перешкоджання позивачу в здійснення своїх службових обов`язків не здійснювалося.
Звернення позивача до правоохоронних органів щодо не допуску її до робочого місця не можуть братися до уваги, так як в дні звернення з 12.11.2025 р. по 17.11.2025 р. позивач була на лікарняному, про що свідчать лист тимчасової непрацездатності. 
Суд заслухавши думку учасників судового розгляду, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства
Як слідує з матеріалів справи, що з 03 лютого 2025 року позивача було прийнято на посаду адміністратора структурного підрозділу Клуб 025 (Наказ № 10-к/тр).
Наказом №22-к/тр/1 від 10 лютого 2025 року позивач була переведена на посаду менеджера Клубу 025 .
Як убачається з матеріалів справи, та не спростовується учасниками справи, що 7.11.2025 р. між позивачем та ОСОБА_4 відбулася розмова, в ході якої позивач повідомила свій намір про розірвання трудових стосунків з відповідачем шляхом звільнення за власним бажанням чи за згодою сторін.
Вказана інформація стала доступною шляхом публікації її в робочих групах.
Позивач до роботодавця не подавала заяви про своє звільнення.
10.11.2025 р. позивач з`явилася на своє робоче місце та повідомила про свій намір про подальше виконання своїх обов`язків.
Як вбачається з матеріалів справи, що відповідачем не було винесено наказів про відсторонення позивача від виконання її службових обов`язків чи про її звільнення.
Доказів того, що відповідач чинив перешкоди позивачу в доступі до її робочого місця в ході судового розгляду до суду не надано. 
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Конституційний Суд України вказував, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі працівників повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими (абзац сьомий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 7 липня 2004 року №14-рп/2004). Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватися з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (рішення Конституційного Суду України у справі від 04 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019).
Статтею 2 КЗпП України передбачено право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.
Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на гідне ставлення з боку роботодавця, інших працівників, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби або реабілітації, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.
Частиною 1 статті 2-1 КЗпП України передбачено, що забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому громадському об`єднанні, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їхніх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції", а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.
Статтею 46 КЗпП України також визначено, що відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; проведення службової перевірки роботодавцем, який віднесений до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, та/або об`єктів чи операторів критичної інфраструктури; в інших випадках, передбачених законодавством.
Відсторонення від роботи керівників підприємств, установ та організацій військовим командуванням допускається у випадках, визначених Законом України "Про правовий режим воєнного стану".
Також статтею 47 даного Кодексу передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
До суду не надано доказів того, що відповідача було відсторонено чи звільнено з займаної посади та відсутні підстави для скасування відповідних наказів за їх відсутності. 
Позивач 12.11.2025 р. 17.11.2025 р. 18.11.2025 р., 19.11.2025 р. зверталася до правоохоронних органів з заявою, що ній заблоковано доступ до магнітної перепустки та таким чином керівництво ТОВ «Аполло-18» примушують позивача до звільнення.
Які рішення були прийнято по даним зверненням правоохоронними органами до суду учасниками процесу надано не було.
Також позивачем була скерована скарга на дії ТОВ «Аполло-18» щодо не допуску її до робочого місця на ім`я Головного управління Держпраці в м.Києві, в той же час результатів проведеної перевірки по даній скарзі також до суду надано не було.
В той же час позивачем не було спростовано те, що в період з 12.11.2025 р. по 17.11.2025 р. позивач перебувала на лікарняному, про що свідчить листок непрацездатності №19562243 та в цей період часу не могла перебувати на робочому місці.
Як слідує з матеріалів справи, що на час розгляду справи в суді роботодавець продовжує обліковувати позивача як свого працівника.
В судовому засіданні до суду не надано доказів того, що зі сторони роботодавця чи його працівників по відношенню до позивача здійснювалися дії, що визначені статтею 2-2 КЗпП України. 
Згідно із ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.  Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші.
За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з обставинами справи.
На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_2 не знайшли свого правового обґрунтування в ході судового розгляду.
Керуючись ст.39, 40, 42 117,139, 147 ,149, 247 237-1 КЗпП України, Постановою №9, від 6 листопада 1992 року ПВСУ "Про практику розгляду судами трудових спорів", ст.ст. 141, 209, 258, 259, 264-268, 354 ЦПК України, - 
У Х В А Л И В :

В задоволенні позову  ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "АПОЛЛО-18" про зобов`язання вчинити дії та стягнення грошових коштів - відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення виготовлено 08.06.2026 р.
Відомості щодо учасників справи:
Позивач - ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ;
Відповідач - ТОВ" АПОЛЛО-18" ЄДРПОУ 43984567, адреса: м.Київ , пр - т Тичини, буд.1, каб. 96
Суддя: