"04" травня 2026 р.     

Справа № 642/5070/25
Провадження № 2/642/158/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року м. Харків
Холодногірський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді: Бородіної О.В.,
за участю секретаря судового засідання Брус М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -
в с т а н о в и в :
26.08.2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, у якому просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 (однієї чверті) заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку з дня пред`явлення до суду даної позовної заяви та до досягнення дитиною повноліття, щомісячно.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач та відповідач є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З ОСОБА_2 вона знаходилася в зареєстрованому шлюбі з 15 січня 2011 року, який рішенням Московського районного суду міста Харкова від 25 грудня 2015 року було розірвано.
Позивач вказує, що за час сумісного проживання ОСОБА_2 намагався виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, але після припинення шлюбних відносин обірвав будь-які відносини з дочкою. Саме вона після припинення відносин з відповідачем займалася вихованням та утриманням спільної з ОСОБА_2 малолітньої дитини і на теперішній час продовжую постійно опікуватися дочкою. Вона не чинила перешкод для спілкування біологічного батька з дочкою. Проте, ОСОБА_2 ніколи не цікавився місцезнаходженням виховних та навчальних закладів, в яких займалася їх дочка, ніколи не навідував дитину, не спілкувався з вихователями та педагогічними працівниками закладів, не телефонував, жодного бажання спілкуватися з дочкою не виявляв, станом здоров`я дитини відповідач також не цікавився. На час подачі цього позову до суду дитина практично не пам`ятає свого біологічного батька.
Позивач також вказує, що в ході процесу їх розлучення, відповідач взяв без будь-якого узгодження із нею дочку та відвіз до Дніпра, де мешкав його брат. Дитина була налякана, не розуміла що відбувається. Через деякий час після погроз звернутися до правоохоронних органів ОСОБА_2 дочку повернув.
Відповідач ОСОБА_2 в 2016 році звертався до Служби у справах дітей з заявою про встановлення йому порядку участі у вихованні дочки. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради №604 від 07.09.2016 року ОСОБА_2 було встановлено порядок участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та визначено час: перша, третя субота місяця з 10.00 до 13.00 та друга, четверта неділя місяця з 16.00 до 20.00 у присутності матері ОСОБА_4 .
Проте, позивач вказує, що відповідач не зустрічався із донькою у визначений час, та як вважає позивач, таке звернення мало формальний характер та було зворотною реакцією на прийняття рішення про розірвання шлюбу та наявність у позвача інших стосунків з ОСОБА_5 , який у подальшому став її чоловіком.
07 жовтня 2017 року між позивачем та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , було укладено шлюб, і з цього часу саме вітчим займається вихованням малолітньої ОСОБА_6 , опікується нею, оточує турботою та любов`ю, утримує, дарує подарунки, проводить з дитиною дозвілля, тобто виконує усі батьківські обов`язки до своєї падчерки.
Також у позивача з ОСОБА_5 є двоє спільних дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Відносини між дітьми у родині дуже гарні та позитивні, старша сестра любить та опікується своїми молодшими братом та сестрою.
На теперішній час родина мешкає в житловому будинку по АДРЕСА_1 , який належить її чоловікові ОСОБА_9 .
Не зважаючи на відсутність будь-якої матеріальної допомоги з боку відповідача, вона не зверталася з заявою або позовом до суду про стягнення аліментів, бо не хотіла мати нічого спільного з ОСОБА_2 .. 
Позивач у позові вказує, що з часу проживання дитини виключно із нею, а у подальшому в родині з ОСОБА_9 , відповідач не опікувався дитиною, не виявляв до неї турботи та любові, практично не спілкувалася з нею, не надавав матеріальної допомоги дитині, не цікавився її станом здоров`я та дозвіллям, не дарував подарунки та не вітав зі святами, не проявляв ніякого інтересу до життя своєї дочки.
На переконання позивача позбавлення батьківських прав відповідача буде відповідати інтересам дитини, оскільки її батько в подальшому буде позбавлений можливості негативно впливати на психіку дитини та її зростання і фізичний розвиток до моменту зміни ним свого ставлення до доньки та поновлення у встановленому порядку батьківських прав, а тому звернулася до суду з даним позовом. 
Крім того, згідно положень ст. 180 СК України відповідач зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. За ч. 3 ст.166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. З урахуванням викладеного просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини.

Стороною відповідача було подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач визнав позов частково, а саме, відповідач визнає позов в частині позовних вимог щодо стягнення аліментів, оскільки бажає належним чином виконувати свої обов`язки щодо утримання і виховання дитини та розуміє важливість належного утримання малолітньої доньки. При цьому вказує, що відповідач добровільно перераховував грошові кошти з метою допомоги в матеріальному утриманні малолітньої доньці, а позивачка не зверталася з вимогою про стягнення аліментів, відповідно, аліменти не сплачувалися. Щодо позовних вимог про позбавлення батьківських прав, відповідач позовні вимоги не визнає. Відповідач проходить військову службу в одному з підроздів Служби безпеки України на підтвердження чого було долучено копію відповідної довіки та вважає, що звернення з такою позовною вимогою в той час, коли він виконує свій конституційний обов`язок щодо захисту Батьківщини та з об`єктивних причин не може приділяти достатньо уваги вихованню своєї дитини як і сотні тисяч інших військовослужбовців є ні чим іншим як намаганням Позивачки використати факт проходження військової служби Відповідача як додаткову підставу для обгрунтвання позовних вимог. З огляду на це, вважає позовні вимоги щодо позбавлення Відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 необґрунтованим та такими, у задоволенні яких необхідно відмовити.
Відповідач вказує, що він належним чином виконував та продовжує виконувати свої обов`язки щодо участі у вихованні дитини, надавав матеріальну допомогу для утримання дитини, намагається регулярно спілкуватись з дитиною, цікавиться її справами, успіхами в навчанні, як у самої доньки безпосередньо, так і в Позивача. Враховуючи наведені обставини ОСОБА_10 не піддавався і не міг піддаватись заходам впливу з боку органу опіки і піклування, у зв`язку з неналежним виконанням своїх батьківських обов`язків. 
У позовній заяві Позивачкам вказує на небажання батька Відповідача спілкуватись з донькою ОСОБА_3 .. Однак Позивач не наводить на користь цього твердження жодних доказів. Натомість, Відповідач регулярно спілкувався з донькою, що підтверджується зокрема копіями листувань у месенджері «Viber» у період з 12.06.2022 року по 16.05.2025 року, де чітко спостерігаються регулярні спроби спілкування зі сторони батька, дружнє ставлення до доньки, зокрема, всупереч доводам у позовній заяві, ОСОБА_3 цікавився справами доньки, її навчанням, побажаннями щодо подарунків на день народження.
Відповідач зазначає, що про бажання спілкуватись з донькою також свідчить факт того, що Відповідач у 2016 році, звертався до Служби у справах дітей з заявою про встановлення йому порядку участі у вихованні дочки, на підставі чого Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 07.09.2016 № 604 «Про встановлення фізичним особам порядку участі у вихованні дітей» ОСОБА_2 був встановлений порядок участі у вихованні малолітньої дочки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на що вказує, як і сама Позивачка, так і орган опіки і піклування у своєму Висновку щодо доцільності позбавлення батьківських ОСОБА_2 відносно малолітньої дочки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 №327 від 19.09.2025 року. 
Позивачка стверджує, що з часу прийняття вказаного рішення Відповідачем жодного разу не було виявлено бажання зустрітися з дочкою у визначений час, та такі твердження також були взяті до уваги при винесенні Висновку органу опіки і піклування про щодо доцільності позбавлення батьківських ОСОБА_2 відносно малолітньої дочки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 №327 від 19.09.2025 року. Однак Відповідачу не було забезпечено можливість дати пояснення щодо цих обставин. Вказує, що одних лише пояснень Позивачки є недостатньо, щоб такий висновок міг вважатись обґрунтованим, а обставина доведеною. Більше того, на думку Відповідача, Позивачкою було створено умови, за яких Відповідачеві було ускладнено можливість зустрічатись та вільно спілкуватися з донькою, попри постійні спроби зі сторони батька. Це, зокрема, підтверджується копіями листування Відповідача з Позивачкою в месенджері «Viber». З нього чітко вбачається, що Відповідач цікавиться в матері станом доньки, хвилюється через довгочасні відсутності відповіді напряму від доньки, пересилає на рахунок Позивачки грошові кошти, які призначені для купівлі подарунку на свято для доньки, просить у Позивачки можливості зустрітись з донькою, однак такі прохання ігноруються. 
У позовній заяві Позивачка вказує на відсутність матеріальної допомоги з боку Відповідача і стверджує, що виключно вона утримує доньку ОСОБА_3 .. При цьому, не наводить на користь цього твердження жодних доказів. Разом з цим, Відповідач регулярно добровільно здійснював на рахунок Позивача грошові перекази, що підтверджується, копіями платіжних інструкцій: BASS 13608757511 від 15.12.2021 року; BASS 13401584703 від 30.10.2021 року; P24A117671551D66147 від 03.08.2022 року; BASS 12911711167 від 29.06.2021 року; BASS 12669722332 від 28.04.2021 року; BASS 12033145309 від 30.11.2020 року; BASS 11897118957 від 31.10.2020 року; BASS 11729505876 від 24.09.2020 року; BASS 11060715179 від 29.04.2020 року; BASS 10954170759 від 31.03.2020 року; BASS 11578032895 від 24.08.2020 року; BASS 11183532739 від 29.05.2020 року; P24A2234542585C1782 від 09.05.2020 року; BASS 13779472242 від 23.01.2022 року; P24A829439727D24160 від 12.02.2023 року; BASS 13158050802 від 30.08.2021 року; BASS 12288695991 від 29.01.2021 року; BASS 12177855210 від 31.12.2020 року; P24A994136179D95145 від 23.03.2023 року; BASS 12799737609 від 31.05.2021 року. Так само грошові перекази підтверджуються копіями інформацій про окремі операції виданими АТ КБ «ПРИВАТБАНК»: №373JMVQP241ULJVD від 11.11.2025 року; №H0OAGHAPCSGN2FJV від 11.11.2025 року. 
Відповідач вказує, що наведені факти свідчать про недостовірність тверджень Позивачки щодо відсутності будь-якої матеріальної допомоги з боку Відповідача, та про бажання Відповідача брати участь у житті дитини. 
Щодо Висновку про доцільність позбавлення батьківських ОСОБА_2 відносно малолітньої дочки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради №327 від 19.09.2025 року, то сторона відповідача вважає що цей висновок не може братись до уваги, при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, з огляду на те, що органом опіки і піклування не було дотримано право батька Відповідача на надання пояснень і співбесіду, щодо виконання своїх службових обов`язків. 
Відповідач проходить військову службу і не проживає за зареєстрованим місцем проживання у зв`язку з чим лист не був ним отриманий і був повернутий до Департаменту служб у справах дітей, що підтверджується Довідкою Про причини повернення від 21.09.2025 року. Попри це, орган опіки і піклування не намагався додаткво з`ясувати де знаходиться Відповідач, не намагався з`ясувати його фактичне місце проживання, не намагався викликати Відповідача на співбесіду повторно, в тому числі з використанням інших засобів зв`язку окрім поштового зв`язку. 
Відповідач зазначає, що саме встановлення винної поведінки батька чи матері є підставою для позбавлення батьківських прав. При цьому сторона відповідача звертає увагу, що батько дитини є військовослужбовцем та обставини проходження служби перешкоджали можливості відвідати батьківські збори, свята чи навіть прибути на співбесіду в орган опіки і піклування, та є об`єктивною обставиною, що виникає внаслідок виконання обов`язків військової служби, особливо в умовах воєнного стану. Відсутність належного повідомлення та відсутність пояснень батька призводить до того, що висновок органу опіки і піклування є формальним і не ґрунтується на повному дослідженні обставин справи. Орган опіки і піклування не провів аналізу, чи є неможливість участі військовослужбовця винною чи об`єктивною.
Відповідач: не дає згоди на позбавлення батьківських прав і заперечує проти такого передчасного заходу впливу; перераховує кошти на рахунок Позивача для здійснення матеріальної підтримки дитини; вчиняє активні дії для подальшого продовження спілкування з малолітньою дитиною.
Отже, у задоволенні позовних вимог щодо позбавлення його батьківських прав відносно доньки просив відмовити.

У відповіді на відзив позивач, наполягала на задоволенні позовних вимог, та вказувала, що в позові зазначається про неналежне виконання батьківських обов`язків з боку відповідача з 2014 року, а ні з початку повномасштабного вторгнення рф, тобто в останній проміжок часу. Про проходження військової служби в одному з підрозділів Служби безпеки України на час подання до суду довідки ОСОБА_2 їй відомо не було. Позивач вважає, що надані стороною відповідача скріншоти переписки з червня 2022 року свідчать про байдуже відношення батька до своєї дитини. Ігнорується навіть прохання придбати подарунок самому, враховуючи складну ситуацію з роботою офлайн магазинів у місті Харкові на той час, й надіслати поштою. Так само, як у 2023 році, відповідач питає дитину щодо подарунка до Дня народження, дитина просить у подарунок акварельні маркери та кілька книжок, але відповідач вважає, що маркерів достатньо. В результаті чого саме у день свого свята дитина залишилася без бажаних книг. На переконання позивача, така поведінка відповідача підсилює недовіру до себе, бажання дитини з ним не спілкуватися, а й формує недовіру дитини до оточуючих. Також позивач вважає, що надані скріншоти свідчать про те, що відповідач не проявляв опіку та участь у вихованні дочки, а лише поверхнево контактував з дитиною, не торкаючись більш глибоких і дійсно важливих питань для встановлення контакту. Дитина для відповідача, на мою думку, лише інструмент для підтримання відносин із нею, для чергового приниження та образ її та членів родини.
Крім того, позивач стверджує, що відповідач постійно її принижував, ображав, в тому числі у присутності дитини, що травмувало її дитячу психіку й сіяло недовіру і страх до відповідача з самого раннього дитинства. Погрози викрадення дитини, залякування й переслідування, постійні невчасні повернення дитини в її малому віці з побачень з біологічним батьком, яких було не багато, після яких дитина поверталася перелякана, сумна і добровільно не хотіла йти на контакт з відповідачем. Позивач вказує, що з цього приводу вона зверталась до правоохоронних органів щодо фіксації погроз та переслідувань, проте їй було відмовлено у прийнятті заяви, оскільки не було складу злочину. Після чого відповідач і звернувся у Департамент служб у справах дітей з заявою встановити йому години спілкування, проте своїм відведеним часом він не користувався, 
Позивач вважає, що надіслані один раз маркери не свідчать про турботливе відношення батька до своєї дитини, опіку та участь у вихованні, як і рідкі не великі грошові суми не можуть вважатися допомогою дитині.
Також позивач вказує, що з наданих скріншотів вбачається, що дочка не має бажання спілкуватися з біологічним батьком, підставою для чого стало виключно його відношення до своєї дитини. Зазначає, що саме вона вмовляла дочку відповідати на смс з боку ОСОБА_2 , бо сподівалася на зміну його ставлення до дитини.
Відповідач мав всі необхідні умови для реалізації свого права і виконання обов`язку щодо належного виховання дитини, з її боку не було ніяких перешкод, що також підтверджується наданою представником відповідача перепискою в Вайбері, але ОСОБА_2 свідомо нехтував як своїми правами, так і обов`язками.
Відповідач жодного разу не звертався до навчальних закладів, викладачів з метою дізнатися про успіхи та потреби дитини, концерти чи свята, щоб відвідати їх. Це підтверджують відповіді на адвокатські запити, додані до позовної заяви. Відповідач жодного разу не був присутній на дитячих заходах та святах.
Позивач посилається на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, але враховує. в першу чергу, якнайкращих інтереси дитини.
На переконання позивача, найкращі інтереси ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка вже має можливість висловлювати свою думку та категорично не бажає спілкуватися з відповідачем, передбачають саме позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.
Також позивач вважає, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 є важливим для захисту інтересів дитини в майбутньому, таких як майнові претензії від відповідача стосовно належного дитині майна, можливість відповідача вимагати його утримання у разі втрати його працездатності по досягненню дитиною 18 років, що без позбавлення батьківських прав буде її обов`язком відповідно до вимог законодавства. При цьому позивач звертає увагу, що позбавлення відповідача батьківських прав не забороняє йому спілкування з дитиною, побачень з нею, у разі згоди дитини. Тобто у житті відповідача не зміниться нічого.
На переконання позивача, дитина матиме юридичний захист і свободу від людини, яка свідомо відійшла від її виховання й утримання, і на сьогодні для дитини є абсолютно сторонньою особою. 

У запереченнях представник відповідача вказує, що у відповіді на відзив позивачка стверджує, що надіслані подарунки та грошові кошти не можуть вважатися допомогою дитині, аргументуючи це особистими неприязними стосунками з відповідачем, відсутністю призначення платежу в копіях квитанцій про грошові перекази та нібито купівлею тільки одного подарунку замість кількох. Такі доводи вважають необґрунтованими з огляду на таке: у судовій практиці Верховного Суду утвердився підхід, згідно з яким навіть мінімальна або нерегулярна матеріальна допомога, надсилання подарунків чи здійснення грошових переказів свідчать про наявність інтересу батька до дитини та відсутність наміру розривати сімейні зв`язки.
Відповідач здійснював дії, спрямовані на налагодження спілкування зі своєю дитиною, приїжджав до місця її проживання та частково надавав у добровільному порядку кошти на її утримання, що визнається самою позивачкою. Таким чином, навіть незначна допомога свідчить про бажання батька брати участь в житті дитини і виключає будь-яку винну поведінку по самоусуненню від виконання своїх батьківських обов`язків. В той же час, відповідач, що підтверджує сама позивачка, надсилав подарунки, та регулярно надсилав грошові кошти на рахунок позивачки для утримання дитини, та готовий сплачувати аліменти, що свідчить про його бажання брати участь в житті дитини.
У відповіді на відзив, позивачка вказує, що найкращі інтереси ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка вже має можливість висловлювати свою думку та категорично не бажає спілкуватися з відповідачем, передбачають саме позбавлення відповідача батьківських прав. Представник відповідача вказує, що позивачка помилково ототожнює поняття «найкращі інтереси дитини» та позицію самої дитини, щодо позбавлення батьківських прав та бажання чи небажання спілкуватись з батьком.
У відповіді на відзив позивачка вказує, на те, що відповідач нібито ображає її, принижує її честь та гідність, погрожує її життю та здоров`ю, нібито наявність заборгованості у відповідача перед нею після розірвання шлюбу, тощо. Особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.
Верховний Суд ще раз наголосив, що особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.
У відповіді на відзив позивачка вказала, що вона не повинна доводити «такі очевидні речі, як закриття нею базових потреб дитини, що є і так зрозумілим, бо дитина проживає з нею та знаходиться на утриманні її і чоловіка. 
Представник відповідача стверджує, що позивачем не надано жодних доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, не встановлено винної поведінки, щодо ухилення від виховання дочки і свідомого нехтування ним своїми обов`язками, а також, вказує, що батько дитини виявляє намір спілкуватись з дочкою, проти позбавлення батьківських прав заперечує, вказує про відсутність підстав для позбавлення Відповідача батьківських прав.
За клопотанням позивача у судовому засіданні були допитані свідки.
Так, свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснила, що вона є тіткою ОСОБА_1 . Із ОСОБА_12 почала зустрічатись у 2010 році, потім у них народилась донька ОСОБА_6 . Свідок вказала, що ОСОБА_2 ніяким чином не займається вихованням доньки. Після того як вони розлучились, вона бачила лише 01.09.2019 року що він спілкувався із донькою біля школи, коли та пішла у перший клас. Після того чи спілкувались вона не знає. Свідок кожного тижня буває у родини ОСОБА_13 вдома, інколи проживає у них у відпостці. З ОСОБА_6 вона гарно спілкується, та майже кожного дня. Дитина не бажає спілкуватись із біологічним батьком, та розмовляти про нього. Як вказує свідок, ОСОБА_2 допомоги не надає. На день народження доньки лише присилає повідомлення. Також свідок вказала, що ОСОБА_6 проживає у родині, де її всі розуміють Крім того, вказала, що коди ОСОБА_6 перебувала у лікарні, їй робили операцій, то ОСОБА_14 дзвонили повідомляли, але він так і не приїхав провідати доньку. ОСОБА_13 не перешкоджала спілкуванню батька із донькою. Також ОСОБА_11 зазначила, що ОСОБА_6 гарно спілкується із людьми, які цікавляться її життям. 
Свідок ОСОБА_15 , яка є сусідкою ОСОБА_1 , в судовому засіданні дала показання, що вона ОСОБА_2 бачила лише один раз 01.09.2019 року. Коли ОСОБА_6 пішла у перший клас. Також вона інколи водила ОСОБА_6 на концерт. ОСОБА_14 ОСОБА_16 вона поряд із дочкою не бачила. Одного разу вона була свідком розмови ОСОБА_13 із ОСОБА_6 та їз батьком. Ніка на контакт із батьком не йде. Дитина дуже розвинута, виховується у гарній сім`ї. Мати займається вихованням дочки.
Свідок ОСОБА_9 , який є чоловіком ОСОБА_1 , суду пояснив, що ОСОБА_2 він добре знає. Із ОСОБА_13 вони знайомі із 1996 року. З 2015 року вони стали проживати разом, та у 2017 році обружились. Із ОСОБА_6 у нього склалаися дуже гарні відносини, та вона називає його батьком, а він її донькою. Якийсь час ОСОБА_14 ОСОБА_17 спілкувався із дочкою, приїзжав, та вони бачились. Після зустрічей настрій у дитини був різний. На даний час ОСОБА_14 ОСОБА_17 не цікавиться донькою, зв`язок із дитиною не надагоджений. Зустрічей між ними не було вже тривалий час. Коли ОСОБА_6 потрапила до лікарні, то він сказав, що треба повідомити батька. ОСОБА_13 подзвонила йому, на що він відповів, що медицина безкоштовна, навіщо вони заплатили лікарям. Крім того, свідок вказав, що ОСОБА_6 з першого класу має телефон, та номер був відомий ОСОБА_18 . До зустрічей ОСОБА_14 та доньки він відносився нормально, не перешкоджав. Також ОСОБА_14 знав де вони проживають. Навчання ОСОБА_6 оплачували свідок та ОСОБА_13 . На Дні народження доньки ОСОБА_14 не приїзжав. ОСОБА_6 не бажає спілкуватись із біологічним батьком. Свідок вважає, що неможливо примусити силком спілкуватись із батьком.
Свідок ОСОБА_19 , який є другом батьків ОСОБА_1 , в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_13 він знає з самого дитинства. ОСОБА_14 знає як колишнього чоловіка ОСОБА_13 . Також свідок є хрещеним батьком дітей ОСОБА_13 . Бачиться із родиною ОСОБА_13 щотижня. У ОСОБА_1 троє дітей: ОСОБА_6 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 . ОСОБА_6 творча дитина, гарно малює. Про батька розмовляти вона не хоче. ОСОБА_6 розповідала про те, які подарунки їй подарувала мати та ОСОБА_22 , якого вона називає батьком. Про подарунки від біологічного батька не розповідала. Свідок каже, що ОСОБА_6 якось просила у батька карандаши та книжки, проте він подарував лише карандаши, та сказав, що вишле гроші на книжки. ОСОБА_2 він не бачив вже тривалий час. Якось ОСОБА_13 казала, що, коли ОСОБА_6 була маленькою, вони ходили кататись на самокатах. ОСОБА_14 побув трохи та пішов.
Також у судовому засіданні, в присутності психолога, надала пояснення неповнолітня ОСОБА_23 .
В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовну заяву, просили її задовольнити. 
Відповідач ОСОБА_24 та його представник в судовому засіданні, позовні вимоги в частині стягнення аліментів визнали, проти задовлення позовних вимог про позбавлення батьківських прав заперечували. 
Представник третьої особи в судовому засіданні підтримала висновок про доцільність позбавлення батьківських прав. 
Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, пояснення дитини, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 
Судом встановлено, що сторони 15.01.2011 зареєстрували шлюб у Київському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис №09.
Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про її народження серії НОМЕР_1 .
25.12.2015 рішенням Московського районного суду м.Харкова шлюб між сторонами розірвано. 
07.10.2017 року позивач уклала шлюб із ОСОБА_9 , та у шлюбі у них народились спільні діти - ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_26 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . 
Як вбачається з Акту обстеження умов проживання, складеного комісією з представників Служби у справах дітей по Холодногірському району ДССД ХМР 14.05.2025 року, житло по АДРЕСА_1 розташоване на 1-2 поверсі двоповерхового будинку, складається з 4-х кімнат, в наявності всі зручності: газове опалення, водопостачання та каналізація, електроосвітлення. Для виховання та розвитку старшої дитини ОСОБА_6 є окрема кімната з меблями, забезпечена всім необхідним для проживання та розвитку, молодші діти також забезпечені всім необхідним. За вказаною адресою проживають мати ОСОБА_1 , батько ОСОБА_9 та діти: донька ОСОБА_25 , 2021 року народження, син ОСОБА_26 , 2024 року народження та донька ОСОБА_3 , 2013 року народження. Батько старшої дитини ОСОБА_2 з 2015 року мешкає окремо від родини та дитини (батьки ОСОБА_6 розлучені), не займається її вихованням та утриманням. Зі слів ОСОБА_6 з батьком ОСОБА_27 вона не спілкується, навіть по телефону, та не бачиться. Члени комісії прийшли до висновку, що матір`ю та вітчимом створені всі належні умови для виховання, проживання та розвитку малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно з відповіддю КЗ «Заклад дошкільної освіти (ясла-садок) №97» ХМР №1/01-53 від 30.05.2025 року дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідувала заклад дошкільної освіти №97 групу №9 з 01.09.2016 року по 31.08.2019 року. Зі слів вихователя ОСОБА_28 приводила та забирала ОСОБА_6 з закладу дошкільної освіти мама ОСОБА_1 та іноді її бабуся. Мати ОСОБА_1 своєчасно надавала квитанцію про оплату за харчування в закладі дошкільної освіти, відвідувала батьківські збори, приймала участь у святкових ранках, спортивних розвагах дитини, тощо. Зі слів вихователя, за час перебування дитини в закладі освіти №97 батька бачили тільки один раз під час денного сну. На батьківських зборах ОСОБА_2 присутнім не був. Також до відповіді КЗ «Заклад дошкільної освіти (ясла-садок) №97» ХМР №1/01-53 від 30.05.2025 року додані пояснення вихователя ОСОБА_28 , в якій викладені зазначені у відповіді на запит факти. При цьому, щодо батька зазначено більш детально, а саме, що за час перебування дитини в закладі освіти №97 батька бачили тільки один раз під час денного сну кілька хвилин. Він жодного разу не відвідував батьківські збори, не був присутнім на святах, розвагах дитини.
Як вбачається з довідки КЗ «Харківський ліцей №108» ХМР №01- 26/290/2025 від 04 липня 2025 року (раніше - ХСШ І-ІІІ ступенів №108 ХМР Харківської області) дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчалась протягом 2019-2022 років в Харківській спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів №108 ХМР Харківської області. Зі слів класного керівника дитина проживала за адресою АДРЕСА_1 . За період навчання класний керівник завжди спілкувався з мамою ОСОБА_1 , яка відвідувала батьківські збори, брала активну участь в житті класу. Батько итини ОСОБА_2 за період навчання не відвідував школу, батьківські збори, жодного разу не спілкувався з класним керівником щодо навчання дитини, її розвитку, психологічного стану.
Згідно з відповіддю КЗМО «Дитяча музична школа №9 імені В.І. Сокальського» ХМР №18 від 17.07.2025 року дитина ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчалась в КЗМО «Дитяча музична школа №9 імені В.І. Сокальського» ХМР за фахом фортепіано у групах, що працюють на засадах самоокупності (старша дошкільна підготовча група) з 01.09.2018 року, з 01.09.2019 року була переведена до бюджетного відділу навчання, у 2020/2021 навчальному році закінчила 2 клас та була відрахована зі школи. Мати ОСОБА_29 сплатила за навчання у старшій підготовчій групі, що працює на засадах самоокупності 10 000,00 грн., а за навчання на бюджетному відділі - 7 285,00 грн. Батько ОСОБА_2 за роки навчання доньки не спілкувався з викладачами, не відвідував академконцерти та конкурси, навчальним процесом не цікавився.
З відповіді №206 від 02.06.2025 року на запит КНП «Міська дитяча поліклініка №13» ХМР вбачається, що дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , перебувала з 21.05.2013 року по жовтень 2019 року на обліку в КНП «Міська дитяча поліклініка №13» ХМР, була укладена декларація з лікарем-педіатром вказаного медичного закладу. Станом здоров`я дитини піклувалася та приходила на прийоми до поліклініки мати дитини, також під час викликів до дому дитина була з матір`ю.
Відповідно до інформації з відповіді №391/0/535-25 від 07.07.2025 року на запит КНП «Міська дитяча поліклініка №2» ХМР первинна медична допомога дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка мешкала за адресою: АДРЕСА_1 , надавалась в КНП «Міська дитяча поліклініка №2» ХМР з 24.12.2020 року по 20.02.2025 року на підставі укладеної матір`ю дитини - ОСОБА_1 декларації про вибір лікаря, який надає первинну допомогу, з лікарем- педіатром ОСОБА_30 . За інформацією, наданою вказаним лікарем- педіатром, станом здоров`я дитини опікувалася мати: завжди супроводжувала доньку до лікарів, доглядала за нею під час хвороби, призначення лікарів виконувала в повному обсязі, під час відвідування лікаря-педіатра на дому дівчинка була з матір`ю та вітчимом. Батько дитини ОСОБА_2 станом здоров`я доньки не цікавився, з медичними працівниками підприємства не контактував, дитину до лікарів ніколи не супроводжував.
З відповіді №02-25/07 від 25.07.2025 року ТОВ «Медичний центр Азимут Медикал» вбачається, що у закладі охорони здоров`я ТОВ «Медичний центр Азимут Медикал» медичне обслуговування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , здійснюється на підставі декларації про вибір лікаря, що надає первинну медичну допомогу, яка була укладена 20.02.2025 року. Згідно з даними медичного закладу батько дитини ОСОБА_2 жодного разу не супроводжував дитину на прийоми до лікаря, а також не звертався до медичного закладу з запитами або зацікавленістю щодо стану здоров`я дитини у будь-який період часу. Усі візити до лікаря та інші комунікації здійснювалися винятково матір`ю.
Згідно з відповіддю на адвокатський запит КЗМО «Харківська хореографічна школа» ХМР №20 від 11.07.2025 року дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчалась в КЗМО «Харківська хореографічна школа» ХМР в період з 01.09.2017 року по 30.06.2018 року на підготовчому відділенні, група №8, педагог ОСОБА_31 . На заняття до школи ОСОБА_3 завжди приводила мама ОСОБА_1 , яка оплачувала навчання дитини у школі, відвідувала батьківські збори, спілкувалася з педагогами та адміністрацією школи, приймала участь у вихованні дитини. 
Батько ОСОБА_3 , а саме ОСОБА_2 , в навчальному процесі участі не приймав, за навчання дитини не сплачував, батьківські збори не відвідував, з педагогами не спілкувався. На підтвердження оплати за навчання матір`ю дитини ОСОБА_3 надано з КЗМО «Харківська хореографічна школа» ХМР копію виписки з рахунку вказаного закладу мистецької освіти за період з 01.09.2017 року по 30.06.2018 року.
Відповідно до інформації у відповіді №4 від 23.07.2025 року на запит з КЗМО «Харківська дитяча художня школа №1 ім.І.Ю.Рєпіна» ХМР ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно навчалась у вказаному закладі мистецької освіти з 01.10.2021 року по 31.05.2023 року в підготовчій групі відділення «Творчого розвитку», з 01.09.2023 року по теперішній час навчається на станковому відділенні базового підрівня. За інформацією класного керівника ОСОБА_32 мати дитини ОСОБА_1 приділяє велику увагу вихованню доньки, активно приймає участь в навчальному процесі Домініки і підтримує зв`язок з викладачем. Батько ОСОБА_2 жодного разу не спілкувався з класним керівником щодо навчання ОСОБА_6 і навчальним процесом не цікавився. Плата за навчання здійснювалася вчасно. Платниками були ОСОБА_1 та ОСОБА_9 .
Згідно з довідками ФОП ОСОБА_33 та ФОП ОСОБА_34 від 14.02.2025 року (Школа усного рахунку «Соробан») ОСОБА_1 сплачувала за ОСОБА_35 послуги за доступ та інформаційно-консультаційний супровід комп`ютерної програми, які отримувала дитина з 12.02.2021 по 30.11.2021 року, 01.12.2021 по 31.12.2021 року та з 01.01.2022 по 30.04.2022 року.
Як вбачається з довідки №01-17/111 від 26.02.2025 року приватного закладу освіти Харківського ліцею «Авторська школа Бойка» Харківської області, дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається в 6 класі вказаного приватного закладу освіти. Договір про навчання з закладом освіти укладений з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . Оплата за навчання здійснюється матір`ю ОСОБА_1 та ОСОБА_9 з 06.09.2022 року по теперішній час. За інформацією класного керівника мати дитини ОСОБА_1 приділяє велику увагу вихованню доньки, постійно цікавиться успіхами ОСОБА_6 , приймає участь у батьківських зборах, підтримують тісний зв`язок з вчителями та адміністрацією ліцею. Батько дитини ОСОБА_2 за період навчання не відвідував школу та батьківські збори, жодного разу не спілкувався з класним керівником щодо навчання дитини, її розвитку, психологічного стану.
Окрім того, приватним закладом освіти Харківським ліцеєм «Авторська школа Бойка» Харківської області надана характеристика учениці 7 класу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якої, окрім посилання на здібності дитини та її доброзичливу поведінку в колективі, вбачається, що дитина проживає з мамою, сестрою, братом та вітчимом, якого щиро сприймає як рідного батька, називає його «татом» і має з ним теплі, довірливі стосунки. У родині панує атмосфера взаєморозуміння, турботи та підтримки, що сприяє формуванню в Домініки позитивного сприйняття себе і навколишнього світу. Вітчим активно бере участь у вихованні та житті дівчини, є для неї значущою та авторитетною фігурою, виховує дитину з двох років. Завдяки стабільним і позитивним стосункам в нинішній родині в дитини сформоване відчуття захищеності й упевненості. 
Біологічний батько не бере участі в житті дитини, дівчина з ним не спілкується та не бачиться.
КНП «Міська дитяча лікарні № 5» 01.12.2025 року було проведено експериментально-психологічне дослідження особистісних особливостей психологом дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якого вбачається, що у дитини виявляється підвищений рівень особистісної тривоги із вираженим страхом втрати матері, які пов`язані із фігурою біологічного батька. Емоційні переживання мають психосоматичний компонент у вигляді головного болю та тремтіння. Контакти із біологічним батьком виступають фактором психоемоційного напруження та можуть формувати неврологічні реакції. 
Відповідно до висновку Виконавчого комітету Харківської міської ради Департаменту служб у справах дітей № 327 від 19.09.2025, вважають доцільним прийняття рішення про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . .
Крім того у висновку зазначено що під час розгляду та вивчення наданих документів встановлено, що батьками дитини є ОСОБА_36 та ОСОБА_2 . Шлб між батьками розірвано 25.12.2015 року.
Малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає разом з матір`ю, вітчимом і рідними сестрою та братом за адресою АДРЕСА_1 , де створені належні умови для проживання та всебічного розвитку дітей (акт обстеження умов проживання від 14.05.2025).
ОСОБА_2 тривалий час ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не цікавиться навчанням та станом здоров`я дочки, матеріально не утримує, на співбесіду до Департаменту сліжб не з`явився, письмові поячснення не надав.
Рішенням виконавчого комітетут Харківської міської ради від 07.09.2016 року № 604 «Про втсановлення фізичним особам порядку участі у вихованні дітей» ОСОБА_2 був встановлений порядоу участі у вихованні малолітньої дочки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але зі слів ОСОБА_1 та малолітньої він жодного разу не скористався можливістю взяти участь у вихованні дитини.
Питання про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,, було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Харківської міської ради.
У іншій частині зміст вказаного висновку зводиться до опису раніше досліджених судом письмових доказів.
Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Стаття 5 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що держави - учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.
Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.
Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Згідно з пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії»(NeulingerandShurukv.Switzerland),([ВП],заява №41615/07,ЄСПЛ 2010року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)».
У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні по справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87).
Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC],N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII).
Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-III сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».
Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Самі по собі встановлені судами факти, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
Суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для постановлення рішення.
У постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20, провадження№ 61-2701св24, Верховний Суд вказав, що «…сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини».
У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII , іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).
Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
У постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19, 607/15704/22 від 29.11.2023 зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Суд повинен також зважувати на те, що позбавлення батьківських прав вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Надані суду докази для позбавлення батьківських прав, а саме довідки з медичного закладу, та з закладу навчання дитини, покази свідків, на переконання суду не є достатніми доказами для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки беззаперечно не підтверджують факт свідомого його ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 07листопада 2023 року у справі № 601/928/22, від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Належних і допустимих доказів наявності підстав для застосування крайнього заходу впливу, неможливості зміни поведінки відповідача на краще позивачем не надано.
При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.
Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 25 березня 2020 року у справі № 237/1752/18, провадження № 61-14989св19, від 01 вересня 2020 року у справі № 202/6809/17, провадження № 61-22800св19.
Особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення одного з них батьківських прав, оскільки забезпечення найкращих інтересів дитини повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.
У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58).
Суд враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який йде лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку, та зважує на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість .
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Судом не встановлено, що відповідач є особою, яка свідомо злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітньої доньки.
Також суд враховує бажання батька спілкуватись з дитиною, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує й бажає брати участь у вихованні дитини, та дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітньої доньки ОСОБА_3 .
При цьому суд виходить із того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку. Достатні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав судом не встановлено.
Відповідач ОСОБА_2 не втратив інтересу до участі у вихованні доньки, має намір на відновлення відносин з нею, а тому застосування до нього такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав в даному випадку не є виправданим.
Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
Жодної з цих обставин на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено.
Суд також критично ставиться до пояснень позивача щодо негативної характеристики відповідача, оскільки вони не найшли своє підтвердження в судовому засіданні.
Відповідно до частин другої, третьої статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.
Подібний висновок викладений в постанові Верховного суду від 13 липня 2022 року в справі № 705/3040/18 (провадження № 61-19878св21).
У суді неповнолітня ОСОБА_23 в присутності психолога пояснила, що вона проживає разом з матір`ю, вітчимом, братом та сестрою. Біологічного батька бачила востаннє, коли їй було шість років. При цьому вона вважає батьком вітчима, який про неї дбає, купує їй подарунки, проводить із нею час. Розповідала, що коли їй було три роки, то батько її повіз до іншого міста, що її налякало. Також, пояснила, що вона хоче виїхати до іншої країни, побачити Діснейленд, але для цього необхідно звертатися за дозволом до біологічного батька. Так, коли вони з мамою хотіли виїхати, то батько дозвіл не надав. Також вона хоче мати однакове прізвище із мамою та братом і сестрою. З батьком вона тривалий час не спілкувалася і не бажає спілкуватися і надалі, просила позбавити її біологічного батька батьківських прав.
Виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, суд не враховує думки малолітньої ОСОБА_3 , щодо позбавлення її батька батьківських прав, з огляду на її вік, та на переконання суду, її пояснення висловлені під впливом думки матері, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, небажання дитини спілкуватися з батьком викликане тривалою відсутністю останнього у житті дитини.
Відсутність належної взаємодії батька з дитиною на цьому етапі життя не виключає можливості налагодження між ними відносин у подальшому.
Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
При розгляді даної справи судом не встановлено, що батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.
Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками.
Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні.
Сторона позивача також не довела та не надала суду документальних доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька, по відношенню до неї, батьківських прав, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.
Враховуючи викладене, суд вважає, що підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо доньки немає, а тому в позові необхідно відмовити.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України).
Суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим і суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України).
Судом у сукупності з іншими доказами перевірено висновок Виконавчого комітету Харківської міської ради Департаменту служб у справах дітей № 327 від 19.09.2025, відповідно до якого вважають за доцільне прийняття рішення про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітньої дитини- доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..
Суд не може погодитися з таким висновком з огляду на те, що вказаний висновок був складений на підставі наданих позивачем документів, її пояснень, без з`ясування позиції відповідача. При цьому, як вбачається із зазначеного висновку, не було вчинено дій на встановлення контакту з відповідачем. На переконання суду висновок про доцільність позбавлення батька батьківських прав стосовно доньки є необґрунтованим та передчасним.
Суд також враховує, що особисті неприязні відносини між матір`ю та батьком дитини самі по собі не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків. Батьки мають стримувати себе у своїх стосунках, якщо вони завдають шкоди найкращим інтересам дитини, пов`язаних з її гармонійним розвитком у безпечному середовищі, що у свою чергу є спільним обов`язком кожного з батьків.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49).
Наявності таких обставин у цій справі не доведено.
З урахуванням викладеного, враховуючи відсутність доказів свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання неповнолітньої доньки, доказів того, що він, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує їх не виконувати, а також те, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, яка застосовується лише тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними, суд не вбачає достатніх підстав для задоволення позовної заяви та позбавлення відповідача батьківських прав стосовно доньки , проте вважає за необхідне попередити його про необхідність змінити ставлення до виховання дитини та покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо малолітньої доньки.
Слід зазначити, що позивач не позбавлений права на пред`явлення нового позову щодо позбавлення відповідача батьківських прав (постанова Верховного Суду від 23 листопада 2022 року в справі № 149/2510/21).
Наразі позбавлення батьківських прав не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті національного законодавства та практики Європейського суду з прав людини.
Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, суд зазначає таке.
Відповідач в цій частині визнав позовні вимоги.
Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Відповідно до вимог ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Статтею 181 Сімейного кодексу України визначено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно ст.183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватись, як аліменти визначається судом.
Зі змісту ст. 180 СК України вбачається, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.
При цьому, частиною 5 статті 183 СК України визначено, що той із батьків, або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Таким чином, законодавством встановлено гарантований мінімальний розмір аліментів на утримання дітей.
Статтею 191 Сімейного кодексу України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Виплачуються аліменти до повноліття дитини.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.
Як вже було встановлено судом, наразі малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Батько дитини - відповідач проживає окремо від дитини, постійної участі в її утриманні не приймає. 
З огляду на вказане суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з ОСОБА_2 на утримання малолітньої доньки, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Згідно з ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви в частині позовної вимоги про стягнення з відповідачки аліментів на утримання дитини.
Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог у частині позбавлення відповідача батьківських прав, судовий збір, сплачений позивачем за пред`явлення вказаної позовної вимоги покладається на позивача. 
З врахуванням ст. ст. 141, 142 ЦПК України, ст. 7 Закону України «Про судовий збір» та з огляду на те, що відповідач визнав позов в частині стягнення аліментів до початку розгляду справи по суті, а позивачка звільнена від сплати судового збору при подачі позову до суду про стягнення аліментів на утримання дітей, тому з відповідача підлягає стягненню у дохід держави судовий збір у розмірі 605,60 грн.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 4, 13, 76-81, 82, 89, 90, 92, 95, 141, 206, 258, 263-265, 273, 354, 430 ЦПК України, суд -
УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , (РНОКПП НОМЕР_3 ) аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 26.08.2025 року, і до досягнення дитиною повноліття.
Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.
У задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання своєї дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Покласти на Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради контроль за виконанням  ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнути з  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня складення повного тексту рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 04.05.2026 року

Суддя О.В. Бородіна