Номер провадження: 22-ц/813/5186/26 
Справа № 509/2196/15-ц
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Коновалова В. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
Іменем України
20.05.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря судового засідання Юцикова Д.Є., 
учасники справи:
позивач за первісним позовом – ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , від імені якого діє адвоката Племениченко Геннадій Вячеславович, 
на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 листопада 2020 року
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є сумісною власністю подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільною власністю подружжя,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2015 року ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила, до ОСОБА_2 про поділ майна, що є сумісною власністю подружжя, який обґрунтовує тим, що під час шлюбу сторони придбали та побудували наступне майно: житловий будинок, з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 292,6 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,0633 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; транспортні засоби: ?напівпричіп SCHMITZ SPR27 державний знак НОМЕР_1 ; напівпричіп SCHMITZ SPR24 державний знак НОМЕР_2 ; ?напівпричіп SCHMITZ SCS24 державний знак НОМЕР_3 ; напівпричіп 99982 державний знак НОМЕР_4 ; ??напівпричіп BURG державний знак НОМЕР_5 ; сідловий тягач DAF державний знак НОМЕР_6 ; сідловий тягач VOLVO F12 державний знак НОМЕР_7 ; сідловий тягач VOLVO F12 державний знак НОМЕР_8 .
Посилається, що відповідно до висновку № 12/18 від 30.08.2018 року судовим експертом визначено лише один варіант поділу житлового будинку, який передбачає можливість ідеального поділу житлового будинку. 
Оскільки відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності позивач просила суд визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: в житловому будинку (літ. «А-2»): тамбур «1-1», пл. 1,2 кв.м, кухню «1-2», пл. 18,7 кв.м, коридор «1-3», пл. 21,7 кв.м, прихожу «1-7», пл. 7,7 кв.м, коридор «1-8», пл. 13,0 кв.м. ванну «1-9», пл. 9,6 кв.м, житлову «1-10», пл. 24,6 кв.м, частину гардеробної «1-11», пл. 4,1 кв.м, в мансарді (літ. «А»): сходову «1-14», пл. 5,4 кв.м, частину кімнати відпочинку «1-15», пл. 46,8 кв.м, ґанок (літ. «а»), яму вигрібну «№ l», каналізацію «№ 7», частину вимощення «І», площею 25,5 кв.м. Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , пл. 316,4 кв.м, в тому числі ділянка під особисте користування під належними будівлями і спорудами, прилеглі до них і не зайняті під забудовами. Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину транспортних засобів: ?напівпричіп SCHMITZ SPR27 державний знак НОМЕР_1 ; ??напівпричіп SCHMITZ SPR24 державний знак НОМЕР_9 ; напівпричіп SCHMITZ SCS24 державний знак НОМЕР_3 ; напівпричіп 99982 державний знак НОМЕР_10 ; напівпричіп BURG державний знак НОМЕР_5 ; сідловий тягач DAF державний знак НОМЕР_6 ; сідловий тягач VOLVO F12 державний знак НОМЕР_11 ; сідловий тягач VOLVO F12 державний знак НОМЕР_8 .
У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільною власністю подружжя, в обґрунтування зазначає, що 30 червня 1993 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб.
08 травня 2015 року шлюб між подружжям розірвано рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області по справі № 509/1665/15-ц, згідно якого фактично сімейні відносини припинилися з 19.06.2012 року, як встановлено в рішенні суду. 
В 2003 році актом державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об?єкта було введено в експлуатацію станцію технічного обслуговування площею 197,4 кв. м. Розпорядження Овідіопольської районної державної адміністрації № 279 від 13.05.2004 року вищевказаний акт був затверджений та станція технічного обслуговування була введена в експлуатацію за адресою: АДРЕСА_2 та належить приватному підприємцю ОСОБА_1 . На підставі даного розпорядження було видано свідоцтва про право власності на нерухоме майно Серії НОМЕР_12 . Право власності було зареєстровано в установленим законом порядку в Овідіопольському районному бюро технічної інвентаризації, що підтверджується витягом № 4546849 від 25.08.2004 року. Договором купівлі-продажу № 6794 від 06.12.2006 року, який посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Мірошниченко Н.М. ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_3 купила 1/2 частину станції технічного обслуговування.
На теперішній час, ОСОБА_1 є власником 1/2 частини станції технічного обслуговування, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 241,9 кв.м, що підтверджується інформаційною довідкою № 159663448 від 15.03.2019 року.
Вищевказана частина станції технічного обслуговування була введена в експлуатацію ОСОБА_1 під час шлюбу і будувалася за спільні кошти подружжя і тому не є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , а є спільною сумісною власністю подружжя відповідно до ст. 60 СК України.
Крім того, зазначає, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , за кадастровим 5123783500:02:002:1963, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 172920159 від 08.07.2019 року.
Дана земельна ділянка отримана на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_13 , яке видане Реєстраційною службою Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області 05.03.2015 року. Вищевказане свідоцтво було видано на підставі рішення сесії Прилиманської сільської ради, яке винесено у зв?язку з передачею у власність ОСОБА_1 та позивачу ОСОБА_2 земельної ділянки, як молодій сім?ї. Таким чином, з урахуванням рівності часток подружжя ОСОБА_2 має право на отримання у власність половини від частки, яка належить його колишній дружині, а саме на 1/2 частини земельної ділянки.
Також зазначає, що відповідно до відповіді Управління державтоінспекції № 2095 від 25.08.2015 року на запит суду за ОСОБА_1 станом на 19.06.2012 року зареєстровані наступні транспортні засоби LEXUS LX д/н НОМЕР_14 , LANDCRUISER д/н НОМЕР_15 , RENAULT 340T1. Дані транспортні засобу були придбані та оформлені на ОСОБА_1 під час шлюбу з позивачем за зустрічним позовом. Після цього, за інформацією, яка наявна у позивача за зустрічним позовом, ОСОБА_1 продала вищевказані транспортні засоби без згоди ОСОБА_2 , що є порушення ст. 67, 68 СК України.
Позивач за зустрічним позовом просив суд визнати 1/2 частину станції технічного обслуговування, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 241,9 кв.м, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 6064137 та земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , за кадастровим номером 5123783500:02:002:1963, площею 0,0767 га, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 589681351237 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Здійснити поділ спільного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , набутого в період шлюбу шляхом: визнати за ОСОБА_2 право власності на частину станції технічного обслуговування, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 241,9 кв. м, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 6064137; визнати за ОСОБА_1 право власності на частину станції технічного обслуговування, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 241,9 кв.м, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 6064137; визнати за ОСОБА_2 право власності на частину земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровим номером 5123783500:02:002:1963, площею 0,0767 га, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 589681351237; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , за кадастровим номером 5123783500:02:002:1963, площею 0,0767 га, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 589681351237. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсації вартості відчуженого без його згоди та не в інтересах сім?ї майна, а саме половини вартості відчужених транспортних засобів LEXUS LX д/н НОМЕР_14 , LANDCRUISER д/н НОМЕР_15 , RENAULT 340T1, що становить 526110 гривень. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Овідіопольський районний суд Одеської області рішенням від 25 листопада 2020 року первісний позов ОСОБА_1 задовольнив частково. Визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину на житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: в житловому будинку (літ. «А-2»): Тамбур «1-1», пл. 1,2 кв.м, Кухню «1-2», пл. 18,7 кв.м, Коридор «1-3», пл. 21,7 кв.м, Прихожу «1-7», пл. 7,7 кв.м, Коридор «1-8», пл. 13,0 кв.м, Ванну «1-9», пл. 9,6 кв.м, Житлову «1-10», пл. 24,6 кв.м, Частину гардеробної «1-11», пл. 4,1кв.м, В мансарді (літ. «А»):Сходову «1-14», пл. 5,4 кв.м, Частину кімнати відпочинку «1-15», пл. 46,8 кв.м, Ґанок (літ. «а»), Яму вигрібну «№1», Каналізацію «№7», Частину вимощення «І», площею 25,5 кв.м. Визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , пл. 316,4 кв.м, в тому числі ділянка під особисте користування під належними будівлями і спорудами, прилеглі до них і не зайняті під забудовами. В задоволенні решти позовних вимог первісного позову відмовив. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовив у повному обсязі.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до декларації про готовність об`єкту до експлуатації зареєстрованої Державною архітектурно-будівельною інспекцією України за №142141760574 від 25.06.2014 року житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , закінчений будівництвом та готовий до експлуатації, висновок судової будівельно-технічної експертизи №12/18 від 30.08.2018 року передбачає можливість поділу будинку, тому суд вважав за можливе задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку. Що стосується позовних вимог за первісним позовом про визнання права власності на 1/2 частину транспортних засобів, вони задоволенню не підлягають, оскільки суду не надано будь яких доказів їх існування та належності.
Що стосується позовних вимог за зустрічним позовом, суд вважав, що вони задоволенню не підлягають з огляду на те, що про порушення своїх прав відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 дізнався 23.06.2015 року, при цьому зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 заявив лише 09.07.2019 року, тобто через чотири роки після того, як дізнався про порушення свого прав. Отже, суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 пропустив строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушених прав, не навів належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строку позовної давності, а відповідно у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 слід відмовити.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , від імені якого діє адвоката Племениченко Г.В., просив суд рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25.11.2020 року по справі № 509/2196/15-ц в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 скасувати, постановити нове рішення, який позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя залишити без задоволення, а зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що у зв?язку зі скасуванням в судовому порядку реєстрації права власності та встановлення в рішенні суду обставин отримання Декларації про готовність об?єкта до експлуатації на підставі нечинної довіреності ОСОБА_4 від імені ОСОБА_2 є обставини вважати об?єкт не введеним в експлуатацію, без реєстрації права власності, а тому житловий будинок не є об?єктом права власності та об?єктом цивільних прав. Посилається, що суд першої інстанції безпідставно встановив, що фактично шлюбні сімейні відносини припинилися саме осінню 2013 року. Зазначає, що наданими ОСОБА_2 доказами підтверджуються обставини того, що спірний житловий будинок почав будуватися вже після фактичного припинення шлюбних відносин, а саме будівництво почалося з кінця 2012 року. Зазначає, що всі свідчення свідків в суді першої інстанції є суперечливими, оскільки свідки є близькими подругами ОСОБА_1 , а надані відповідачем за первісним позовом довідки підтверджують факти підключення житлового будинку до комунальних послуг тільки в 2019-2020 роках, що повністю спростовує доводи позивача про те, що в 2010 році нібито будинок вже був побудований.
Скаржник стверджує, що відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_2 дізнався про порушення своїх прав, наявність заперечень зі сторони ОСОБА_1 , станом саме на 23.06.2015 року. Тобто суд висловив припущення щодо того, що ОСОБА_1 заперечувала та не погоджувалася щодо спільного майна подружжя і тому висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

(2) Позиція інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що 24.06.2015 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням у якому зазначив, що 23.06.2015 року між ним та адвокатом Соловйовим В.В. було укладено договір та надано довіреність та заявлено про намір звернутись з зустрічним позовом, 16.03.2015 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням про долучення до матеріалів справи доказів про скасування права власності на житловий будинок. За таких підстав, суд законно та обґрунтовано визнав, що про порушення своїх прав відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 дізнався 23.06.2015 року, при цьому зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 заявив лише 09.07.2019 року, тобто через чотири роки після того, як дізнався про порушення його прав. Вважає, що суд законно та обґрунтовано визнав, що ОСОБА_2 пропустив строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушених прав, не навів належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строку позовної давності, а відповідно у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовив. Твердження скаржника, що суд протиправно визнав право власності на частину спірного будинку, в зв?язку з тим, що за рішенням суду було скасовано реєстрацію права власності є необґрунтованим, в зв?язку з тим, що майном відповідно до ч. 1 ст. 190 та ст. 179 ЦК України є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов?язки.

Короткий зміст судових рішень
Одеський апеляційний суд постановою від 27 березня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , залишив без задоволення. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 листопада 2020 року залишив без змін.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що збудований у період перебування сторін у шлюбі будинок, введений в експлуатацію, є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя і підлягає поділу як будинок між колишнім подружжям. Вказане узгоджується із позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 10листопада 2021 року в цивільній справі № 554/6043/20. Щодо зустрічного позову суд зазначив, що з матеріалів справи вбачається, що після відкриття провадження у справі за первісним позовом відповідач звертався до суду із клопотанням про витребування доказів, в якому зазначив, що після отримання відомостей про майно, яке зареєстроване за позивачкою, він звернеться до суду із зустрічним позовом, в якому запропонує свій варіант поділу спільного майна. Також відповідач подавав клопотання про долучення доказів, в якому вказував, що для правильного вирішення справи необхідно встановити чіткий перелік майна, яке є спільною власністю подружжя. Вказані процесуальні дії датуються відповідно 31 липня 2015 року та 16 березня 2016 року. Враховуючи, що із зустрічним позовом ОСОБА_2 звернувся 09 липня 2019 року, однак з моменту подання клопотання про витребування доказів (31 липня 2015 року) був обізнаний про порушення його прав, тобто відповідачем був пропущений строк позовної давності, суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 в порядку ст. 267 ЦК України.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 листопада 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 березня 2023 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ будинку та земельної ділянки - залишено без змін. Постанову Одеського апеляційного суду від 27 березня 2023 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, Верховний Суд, виходив з того, що суди врахували, що ОСОБА_1 обґрунтовувала позовні вимоги про визнання права власності на спірну земельну ділянку, та її виділ, посилаючись на норми статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, які передбачають набуття права на земельну ділянку у разі набуття права власності на житловий будинок, споруду, що розміщені на ній, а не як майна, що є спільною сумісною власністю подружжя набутого у шлюбі, що регулюється нормами Сімейного кодексу України, та дійшли правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині, тому судові рішення в частині задоволення первісних позовних вимог ухвалені з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування судових рішень в цій частині немає.
Щодо застосування судами попередніх інстанцій позовної давності до зустрічних позовних вимог Верховний Суд, виходив з того, що висновок апеляційного суду про те, що початок перебігу строку позовної давності повинен обраховуватись з моменту звернення ОСОБА_2 із клопотанням про витребування доказів - є помилковим, оскільки суперечить положенням статті і 72 СК України та загальним положенням про позовну давність, передбачених статтею 261 ЦК України, так як не свідчить про наявність заперечень ОСОБА_1 щодо розподілу спірного майна, про поділ якого звернувся до суду ОСОБА_2 . Тому, для правильного вирішення справи необхідно визначити початок перебігу строку позовної давності, тобто коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Оскільки моменту, з якого ОСОБА_2 дізнався про порушення своїх прав, у справі не встановлено, а суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати нові обставини, судове рішення апеляційного суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог підлягає скасуванню, з направленням в цій частині справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Разом із тим, Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд не перевірив доводів щодо обґрунтованості позову й не зробив відповідного висновку, тобто не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову по суті спору в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
Одеський апеляційний суд постановою від 24 жовтня 2024 року апеляційну скаргу адвоката Племениченка Г.В., представника ОСОБА_2 , задовольнив частково. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 листопада 2020 року в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 змінив, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В решті рішення в частині зустрічних позовних вимог залишив без змін.
Ухвалюючи судове рішення, апеляційний суд урахував, що ОСОБА_1 отримала земельну ділянку за АДРЕСА_3 площею 0,0767 га, цільове призначення - будівництво та обслуговування жилого будинку на підставі рішення сільської ради про безкоштовну передачу у власність, а тому спірна земельна ділянка є особистою власністю ОСОБА_1 та розподілу не підлягає, та дійшов висновку про зміну рішення суду в цій частині та відмови у задоволенні цих позовних вимог за необґрунтованістю. Крім того, судом встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі, сторонами набуто у власність станція технічного обслуговування, розташована за АДРЕСА_2 , та після відчуження 1/2 частки залишилась у спільної власності подружжя 1/2 частка, також сторонами під час перебування у шлюбі придбані наступні автомобілі: Lexus LX 470 д/н НОМЕР_16 , Toyota Landcruiser д/н НОМЕР_17 , Renault 340ТІ д/н НОМЕР_18 . ОСОБА_1 , під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , продала 16.01.2014 року автомобіль Lexus LX 470 д/н НОМЕР_16 , 19.11.2014 року автомобіль Toyota Landcruiser д/н НОМЕР_17 , 07.11.2014 року автомобіль Renault 340ТІ д/н НОМЕР_18 . Згідно з висновками про вартість автомобілів Lexus LX 470 д/н НОМЕР_16 , Toyota Landcruiser д/н НОМЕР_17 , Renault 340ТІ д/н НОМЕР_18 , загальна вартість складає 964930 грн. При цьому ОСОБА_1 не спростувала вартість зазначених автомобілів, тобто фактично погодилася з визначеною вартості. За таких підстав колегія суддів вважала, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині позовних вимог про стягнення компенсації за продаж автомобілів та визнання спільною власністю СТО, визнання права власності на 1/4 частину СТО є обґрунтованими. Проте, всудовому засіданні в суді першої інстанції 11.08.2020 року представником ОСОБА_1 , адвокатом Савенковим О.С., заявлено про застосування строків позовної давності до зустрічних позовних вимог заявлених ОСОБА_2 , що підтверджується протоколом судового засідання. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що про порушення свого права стосовно автомобілів ОСОБА_2 дізнався після надходження до суду інформації витребуваної за його клопотанням від центру надання послуг 01.09.2015 року, а з приводу станції технічного обслуговування ОСОБА_2 дізнався 16.03.2016 року, надавши сам інформаційні довідки до суду. Звертаючись з зустрічним позовом 09.07.2019 року, ОСОБА_2 пропустив трирічний строк на звернення до суду. З урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині позовних вимог про стягнення компенсації за продаж автомобілів та визнання спільною власністю СТО, визнання права власності на 1/4 частину СТО є обґрунтованими, однак заявлені з порушенням трирічного строку позовної давності, колегія суддів погодилася в цій частині з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 за пропуском строків позовної давності.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_5 , задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1  про визнання 1/2 частини СТО та земельної ділянки спільною сумісною власністю змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Постанову Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року в частині позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/4 частину СТО за кожним скасовано, передано справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині постанову Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року залишено без змін. З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції постанова Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року у скасованій частині втрачає законну силу.
Ухвалюючи судове рішення, Верховний Суд, виходив з того, що апеляційний суд не звернув уваги, що встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення, ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна; обрання неефективного способу захисту є самостійною підставою для відмови в позові; за таких обставин апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання спільною сумісною власністю 1/2 частини СТО та земельної ділянки, але помилився щодо мотивів такої відмови. Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 30 червня 1992 року по 08 травня 2015 року перебували у шлюбі, який розірвано за рішенням суду; 31 жовтня 2014 року рішенням Прилиманської сільської ради ХХХІІ сесія VI скликання ОСОБА_1 затверджено проект із землеустрію та передано безкоштовно у власність земельну ділянку площею 0,0767 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за АДРЕСА_3 ; за таких обставин, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що спірна земельна ділянка є особистою власністю ОСОБА_1 та поділу не підлягає, а тому правильним є висновок про зміну рішення суду першої інстанції в цій частині та відмови у задоволенні цих позовних вимог за необґрунтованістю; крім того суди встановили, що під час перебування у шлюбі сторони набули у власність автомобілі про продаж яких ОСОБА_2 дізнався в 2015 році, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні компенсації за продаж автомобілів, суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що про порушення свого права стосовно автомобілів ОСОБА_2 дізнався після надходження до суду інформації витребуваної за його клопотанням від центру надання послуг 01 вересня 2015 року, тому звертаючись з зустрічним позовом 09 липня 2019 року, ОСОБА_2 пропустив позовну давність; в той же час, відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позову в частині визнання права власності на 1/4 частину СТО суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи; направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд в постанові від 27 березня 2024 року зазначив, що висновок апеляційного суду про те, що початок перебігу позовної давності повинен обраховуватись з моменту звернення ОСОБА_2 із клопотанням про витребування доказів - є помилковим, оскільки суперечить положенням статті і 72 СК України та загальним положенням про позовну давність, передбачених статтею 261 ЦК України, так як не свідчить про наявність заперечень ОСОБА_1 щодо поділу спірного майна, про поділ якого звернувся до суду ОСОБА_2 . Отже, для правильного вирішення справи необхідно визначити початок перебігу позовної давності, тобто коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права; апеляційний суд не звернув уваги, що під час розгляду вказаного клопотання ані сторона позивачки ОСОБА_1 , ані особисто ОСОБА_1 (в усному чи письмовому вигляді) не висували заперечень щодо поділу спільного майна подружжя та витребування відповідних доказів; таким чином ОСОБА_1 жодним чином не вчиняла дій, які були б направлені на заперечення права ОСОБА_2 на спільне майно подружжя; за таких обставин апеляційний суд не виконав вказівок Верховного Суду, не визначив початок перебігу позовної давності стосовно вимог про визнання права власності на 1/4 частину СТО, тобто коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, тому зробив передчасний висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/4 частину СТО у зв`язку з пропуском позовної давності.

Позиція інших учасників справи
13 лютого 2026 року вказана справа надійшла до Одеського апеляційного суду.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 лютого 2026 року справу призначено до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні.
Учасники процесу про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , судові повістки-повідомлення отримали 20.03.2026 року в особистих кабінетах Електронного суду, що підтверджується довідками.
ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України.
Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_6 в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.
ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасника процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до декларації про готовність об`єкту до експлуатації житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , закінчений будівництвом та готовий до експлуатації, а висновок судової будівельно-технічної експертизи №12/18 від 30 серпня 2018 року передбачає можливість поділу спірного будинку. Тому суд першої інстанції вважав за можливе задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку. Задовольняючи вимоги ОСОБА_1 щодо визнання за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з частиною четвертою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Що стосується позовних вимог за первісним позовом про визнання права власності на 1/2 частину транспортних засобів, суд першої інстанції вирішив, що вони задоволенню не підлягають, оскільки суду не надано будь-яких доказів їх існування та належності. 
Що стосується позовних вимог за зустрічним позовом, суд вважав, що вони задоволенню не підлягають з огляду на те, що про порушення своїх прав відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 дізнався 23.06.2015 року, при цьому зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 заявив лише 09.07.2019 року, тобто через чотири роки після того, як дізнався про порушення свого прав. Отже, суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 пропустив строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушених прав, не навів належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строку позовної давності, а відповідно у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 слід відмовити.
Постановою Одеського апеляційного суду від 27 березня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_5 , залишено без задоволення. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 листопада 2020 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2024 року касаційну скаргу
 ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 листопада 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 березня 2023 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ будинку та земельної ділянки залишено без змін. Постанову Одеського апеляційного суду від 27 березня 2023 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя скасовано та передано справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду про відмову в задоволенні зустрічного позову про поділ майна подружжя за спливом позовної давності, за заявою, яка зроблена відповідачкою, дійшов передчасного висновку про те, що ОСОБА_2 про порушене право дізнався 31 липня 2015 року (після відкриття провадження у цій справі за первісним позовом та його зверненням із клопотанням про витребування доказів), а до суду з вказаним позовом звернувся 09 липня 2019 року, тобто після спливу трьох років. Висновок апеляційного суду про те, що початок перебігу позовної давності повинен обраховуватись з моменту звернення ОСОБА_2 з клопотанням про витребування доказів є помилковим, оскільки суперечить положенням статті 72 СК України та загальним положенням про позовну давність, передбаченим статтею 261 ЦК України, так як не свідчить про наявність заперечень ОСОБА_1 щодо розподілу спірного майна, про поділ якого звернувся до суду ОСОБА_2 . Отже, для правильного вирішення справи необхідно визначити початок перебігу позовної давності, тобто коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Оскільки момент, з якого ОСОБА_2 дізнався про порушення своїх прав, у справі не встановлено, а суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати нові обставини, судове рішення апеляційного суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог підлягає скасуванню, з направленням в цій частині справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Разом із тим, апеляційний суд не перевірив доводів щодо обґрунтованості позову й не зробив відповідного висновку, тобто не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову по суті спору в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
Постановою Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2025 року апеляційну скаргу адвоката Племениченка Г. В., представника ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області
від 25 листопада 2020 року в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 змінено та викладено мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення в частині зустрічних позовних вимог залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 отримала земельну ділянку за АДРЕСА_3 площею 0,0767 га на підставі рішення сільської ради про безкоштовну передачу у власність. Отже, вона є особистою власністю ОСОБА_1 та поділу не підлягає, а тому суд апеляційної інстанції змінив рішення суду першої інстанції в цій частині та відмовив у задоволенні цих позовних вимог за необґрунтованістю.
Про порушення свого права стосовно автомобілів ОСОБА_2 дізнався після надходження до суду інформації, яка була витребувана за його клопотанням від центру надання послуг 01 вересня 2015 року, а з приводу станції технічного обслуговування ОСОБА_2 дізнався 16 березня 2016 року, надавши сам інформаційні довідки до суду.
Звертаючись з зустрічним позовом 09 липня 2019 року, ОСОБА_2 пропустив позовну давність.
З урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині позовних вимог про стягнення компенсації за продаж автомобілів та визнання спільною власністю СТО, визнання права власності на 1/4 частину СТО є обґрунтованими, однак заявлені з порушенням позовної давності, колегія суддів погодилась в цій частині з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 за пропуском позовної давності.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 22 січня 2026 року постанову Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання 1/2 частини СТО та земельної ділянки спільною сумісною власністю змінив, виклав його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.Постанову Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року в частині позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/4 частину СТО за кожним скасував, передав справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.В іншій частині постанову Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року залишити без змін.
Оскільки постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2026 року постанова Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року скасована лише в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/4 частину СТО за кожним, то предметом перегляду суду апеляційної інстанції, після направлення справи на новий розгляд, є лише зазначені позовні вимоги.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі в частині вимог апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне. 
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
В статті 68 СК України зазначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина сьома статті 57 СК України).
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Подібні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17, від 4 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19.
Судом встановлено, що 30 червня 1992 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , Прилиманською сільською радою, Овідіопольського району, Одеської області зареєстровано шлюб, який розірвано 08 травня 2015 року за рішенням суду.
У рішенні про розірвання шлюбу у справі № 509/1665/15-ц встановлено, що сторони спільне проживання припинили з 19 червня 2012 року.
13 травня 2004 року розпорядженням Овідіопольської районної державної реєстрації № 279 затверджено акт державної технічної комісії про готовність закінченої будівництвом станції технічного обслуговування за адресою: АДРЕСА_2 та належить приватному підприємцю ОСОБА_1 
02 червня 2004 року приватний підприємець ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності на СТО, за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 241 кв.м.
06 грудня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 продала 1/2 частку СТО, розташованої по АДРЕСА_2 ОСОБА_3 , що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав.
Під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що під час перебування сторін у шлюбі, сторонами набуто у власність станція технічного обслуговування, розташована за АДРЕСА_2 , та після відчуження 1/2 частки залишилась у спільної власності подружжя 1/2 частка. Вказані обставини ОСОБА_1 не заперечувалися.
Отже позовні вимоги ОСОБА_2 в частині позовних вимог про визнання права власності на 1/4 частину СТО є обґрунтованими.
Відповідно до положень частини 5 статті 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, скасовуючи постанову Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року в частині позовних вимог зазначив, що відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позову в частині визнання права власності на 1/4 частину СТО суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд в постанові від 27 березня 2024 року зазначив, що висновок апеляційного суду про те, що початок перебігу позовної давності повинен обраховуватись з моменту звернення ОСОБА_2 із клопотанням про витребування доказів - є помилковим, оскільки суперечить положенням статті і 72 СК України та загальним положенням про позовну давність, передбачених статтею 261 ЦК України, так як не свідчить про наявність заперечень ОСОБА_1 щодо поділу спірного майна, про поділ якого звернувся до суду ОСОБА_2 . Отже, для правильного вирішення справи необхідно визначити початок перебігу позовної давності, тобто коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.
Апеляційний суд не звернув уваги, що під час розгляду вказаного клопотання ані сторона позивачки ОСОБА_1 , ані особисто ОСОБА_1 (в усному чи письмовому вигляді) не висували заперечень щодо поділу спільного майна подружжя та витребування відповідних доказів.
Таким чином ОСОБА_1 жодним чином не вчиняла дій, які були б направлені на заперечення права ОСОБА_2 на спільне майно подружжя.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦПК України).
Відповідно до статті 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частини перша – друга статті 20 СК України).
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Вирішуючи питання застосування позовної давності до вимог, що випливають із сімейних відносин, зокрема щодо позову про поділ майна подружжя, пред`явленого після розірвання шлюбу, Верховний Суд неодноразово висновував про те, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, якщо шлюб розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК), тобто з моменту виникнення спору між ними (див. постанови Верховного Суду від 15 травня 2023 року в справі № 200/26797/15, від 16 жовтня 2023 року в справі № 759/12245/20).
При визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (див. постанову Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 359/6727/21)
У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі
№ 6-258цс15 зроблено висновок, що «згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Частиною третьою статі 29 КпШС передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено позовну давність, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2020 року у справі №320/3072/18 (провадження №61-5819св19) зазначено: «до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними».
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна 19 травня 2015 року.
31 липня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням про забезпечення доказів, в якому просив витребувати інформацію щодо транспортних засобів, які були зареєстровані за ОСОБА_1 та об`єктів нерухомого майна.
Під час розгляду вказаного клопотання ані сторона позивачки ОСОБА_1 , ані особисто ОСОБА_1 (в усному чи письмовому вигляді) не висували заперечень щодо поділу спільного майна подружжя та витребування відповідних доказів.
16 березня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням про долучення доказів, а саме інформаційної довідки з приводу належності ОСОБА_1 станції технічного обслуговування.
09.07.2019 року, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя.
11 серпня 2020 року під час судового засідання ОСОБА_1 заявила про застосування позовної давності до вимог зустрічного позову.
Як у відзиві на апеляційну скаргу, так і у відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 , а також під час нового перегляду справи в суді апеляційної інстанції представником ОСОБА_1 , який приймав участь у судовому засіданні, зазначається про пропуск ОСОБА_2 строку позовної давності, який вважає обраховується з 23.06.2015 року коли ОСОБА_2 звернувся до суду із клопотанням в якому зазначив, що 23.06.2015 року між ним та адвокатом Соловйовим В.В. укладено договір і надано довіреність, та заявлено про намір звернутися до суду із позовом. 
Разом з тим, Верховний Суд в постанові від 27 березня 2024 року зазначив, що висновок апеляційного суду про те, що початок перебігу позовної давності повинен обраховуватись з моменту звернення ОСОБА_2 із клопотанням про витребування доказів - є помилковим, оскільки суперечить положенням статті і 72 СК України та загальним положенням про позовну давність, передбачених статтею 261 ЦК України.
Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 22 січня 2026 року вказав, що ОСОБА_1 жодним чином не вчиняла дій, які були б направлені на заперечення права ОСОБА_2 на спільне майно подружжя. Апеляційний суд не виконав вказівок Верховного Суду, не визначив початок перебігу позовної давності стосовно вимог про визнання права власності на 1/4 частину СТО, тобто коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, тому зробив передчасний висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/4 частину СТО у зв`язку з пропуском позовної давності.
Враховуючи обов`язковість висновків суду касаційної інстанції зроблених під час скасування попередніх судових рішень апеляційного суду в яких як початок перебігу строку позовної давності з приводу поділу спільного майна подружжя - станції технічного обслуговування визначено з 31.07.2015 року (з моменту подання клопотання про витребування доказів) та з 16.03.2016 року (надання інформаційної довідки з приводу належності ОСОБА_1 станції технічного обслуговування) та виходячи зі змісту статті 72 СК України у розрізі виниклих спірних правовідносин, що ОСОБА_1 жодним чином не вчиняла дій, які були б направлені на заперечення права ОСОБА_2 на спільне майно подружжя - СТО до часу звернення ОСОБА_2 із зустрічним позовом, то саме з нього колегія суддів пов`язує початок перебігу строку позовної давності на звернення із позовом про визнання права власності на частину СТО.
За таких обставин колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на частину СТО за кожним підлягають задоволенню.

Щодо суті апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 листопада 2020 року в частині позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на частину СТО за кожним слід скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на частину СТО за кожним задовольнити. У порядку поділу майна, що є спільним сумісним майном подружжя, визнати за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_19 , право власності на частину станції технічного обслуговування, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 6064137. У порядку поділу майна, що є спільним сумісним майном подружжя, визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_20 , право власності на частину станції технічного обслуговування, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 6064137.
Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє адвоката Племениченко Геннадій Вячеславович задовольнити частково.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 листопада 2020 року в частині позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на частину СТО за кожним скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на частину СТО за кожним задовольнити.
У порядку поділу майна, що є спільним сумісним майном подружжя, визнати за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_19 , право власності на частину станції технічного обслуговування, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 6064137.
У порядку поділу майна, що є спільним сумісним майном подружжя, визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_20 , право власності на частину станції технічного обслуговування, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 6064137.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 09 червня 2026 року.

Головуючий  В.А. Коновалова

Судді Ю.П. Лозко

О.Ю. Карташов