Єдиний унікальний номер справи № 755/8458/24
Провадження № 22-ц/824/2747/2026

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 серпня 2025 року та на додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення страхового відшкодування,
В С Т А Н О В И В :

16 травня 2024 року позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідача. 
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 02 листопада 2023 року в м. Дніпро на перехресті вулиць Ю.Словацького та В. Великого мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу DAEWOO NEXIA з номерним знаком НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та транспортного засобу SKODA OCTAVIA, з номерним знаком НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Винуватцем ДТП є ОСОБА_3 , що підтверджується Рапортом ЄО№34833 від 02.11.2023 року, Протоколом огляду місця ДТП, скріншотом з сайту «Судова влада України».
Відповідно до Звіту №28-11.23 «про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу», ринкова вартість транспортного засобу SKODA OCTAVIA, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 становить 1 293 300, 00 грн., вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу становить 954 684, 71 грн., величина втрати товарної вартості становить 84 299, 43 грн. Отже, вартість (розмір) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу SKODA OCTAVIA, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , становить 1 038 984 (один мільйон тридцять вісім тисяч дев`ятсот вісімдесят чотири грн.) 14 коп.
Відповідно до Договору страхування цивільної відповідальності власника наземного транспортного засобу від 04.02.2022 року, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА» здійснила виплату страхового відшкодування в розмірі 438 000, 00 грн. 
Автомобіль було продано позивачем, відповідно до Договору купівлі-продажу транспортного засобу №1242/2023/4167812 від 22.11.2023 року. Грошова сума від продажу авто - 377 000, 00 грн.
Отже, позивачу було компенсовано 815 000, 00 грн. 
10 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про відшкодування оціненої шкоди до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ), заподіяної внаслідок ДТП, яка сталося 02 листопада 2023 року перехресті вулиць Ю.Словацького та В.Великого за участю транспортного засобу DAEWOO NEXIA з номерним знаком НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та транспортного засобу SKODA OCTAVIA, з номерним знаком НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивач 13.12.2023 року отримав відповідь про відсутність підстав для проведення регламентованої відповіді. Позивач повторно звертався до МТСБУ, однак вимога залишилася без реагування.
Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача страхове відшкодування у розмірі 556 495, 56 грн, що складається із: 478 300, 00 грн - основна сума боргу; 11 587, 80 грн - інфляційні витрати; 6 003, 94 грн - 3% річних; 60 603, 82 грн - подвійна облікова ставка НБУ.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 серпня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Крім того, 23 вересня 2025 року від представника відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України - адвоката Гусєва П.В. надійшла до суду заява про ухвалення додаткового рішення, в якій представник просить суд стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн.
Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2025 року заяву представника відповідача про ухвалення додаткового рішення задоволено.
Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду, 19 вересня 2025 року позивач направив апеляційну скаргу на рішення суду від 20 серпня 2025 року, а 03 жовтня 2025 року направив апеляційну скаргу на додаткове рішення від 29 вересня 2025 року.
В апеляційних скаргах апелянт зазначив, що оскаржувані рішення вважає незаконними, необґрунтованим та такими, що ухвалені з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.
У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення від 20 серпня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення страхового відшкодування у сумі 302 179,70 грн. 
В іншій апеляційній скарзі апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване додаткове рішення від 29 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким заяву відповідача про ухвалення додаткового рішення залишити без задоволення. 
15 грудня 2025 року до апеляційного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення залишити без змін.
23 грудня 2025 року від позивача до апеляційного суду надіслано клопотання про залишення відзиву на апеляційну скаргу без розгляду. 
У судове засідання, призначене на 19 лютого 2026 року, з`явився представник позивача, Гордєвська С. В., який підтримав апеляційну скаргу та просив апеляційний суд її задовольнити.
Інші учасники справи у судове засідання у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялися, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавали.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції перевіряє законність судових рішень виключно в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та розглядає лише ті доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не виходячи за їх межі та не бере до уваги інші доводи, які не були належно відображені у відповідному процесуальному зверненні.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, зазначив, що позивачем обрано неправильний спосіб визначення розміру шкоди, оскільки заявлено вимоги виходячи з ринкової вартості транспортного засобу до ДТП, тоді як відповідно до закону відшкодуванню підлягають витрати на відновлювальний ремонт з урахуванням зносу; при цьому позивач вже отримав часткове відшкодування шкоди у значному розмірі, що підлягає врахуванню; позивач звернувся до МТСБУ після відчуження транспортного засобу та з порушенням встановленого порядку, чим позбавив відповідача можливості провести огляд пошкодженого майна та самостійно визначити розмір збитків; розмір можливого відшкодування обмежується встановленими законом лімітами відповідальності; належних та допустимих доказів на підтвердження заявленого розміру збитків у повному обсязі позивачем не надано, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для стягнення заявленої суми страхового відшкодування та нарахованих санкцій.

Позивач заперечував проти врахування судом відзиву відповідача, посилаючись на те, що такий відзив йому не надсилався та фактично не був отриманий. 
Оцінюючи зазначені доводи, суд апеляційної інстанції виходить із такого:
Матеріалами справи підтверджується, що разом із відзивом відповідачем були подані докази його направлення позивачу засобами поштового зв`язку. Вказані докази є належними та допустимими, долучені до матеріалів справи та свідчать про вчинення відповідачем процесуальних дій, спрямованих на належне повідомлення іншої сторони про подання відповідного процесуального документа.
В даному випадку апеляційний суд констатує, що до суду першої інстанції докази звернення позивача до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування у передбачений законом строк подані не були.
Матеріали справи містять відомості про звернення ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України із заявою про виплату страхового відшкодування, однак таке звернення здійснено вже після відчуження (продажу) позивачем транспортного засобу.
Таким чином, позивач, відчуживши пошкоджений автомобіль до проведення належного огляду та фіксації його стану уповноваженим суб`єктом, фактично ускладнив або унеможливив встановлення повного та об`єктивного розміру страхового відшкодування відповідно до передбаченої законом процедури.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив, зокрема, з відсутності належних та допустимих доказів того, що позивач звертався до Моторного (транспортного) страхового бюро України у встановленому порядку та у межах передбачених законом строків до реалізації транспортного засобу.
Разом із тим, до апеляційної скарги апелянтом додано скріншоти щодо реєстрації звернення в особистому кабінеті на вебсайті МТСБУ як доказ на підтвердження позиції про те, що позивач вчиняв спроби звернення із заявою про виплату страхового відшкодування.
Водночас будь-яких об`єктивних причин, які б унеможливлювали подання зазначених доказів до суду першої інстанції, апелянтом не наведено та не підтверджено.
За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для прийняття та врахування зазначених доказів на стадії апеляційного перегляду, оскільки вони не відповідають вимогам щодо подання додаткових доказів, встановлених процесуальним законом.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У Постанові ВС від 13.01.2021 року у справі №264/949/19 зазначається, що відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Верховний суд роз`яснив, що тлумачення п. 6 ч. 2 ст. 356, ч. ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини справи, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положення про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що подані апелянтом додаткові докази не відповідають вимогам процесуального закону щодо їх прийнятності на стадії апеляційного перегляду, а доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують висновків суду першої інстанції та не свідчать про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості позовних вимог процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може вважатися належним чином здійсненим виключно шляхом зазначення певних відомостей чи припущень, оскільки це не звільняє позивача від виконання процесуального обов`язку щодо доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.
У цьому контексті позивач зобов`язаний довести заявлені ним обставини вже на стадії розгляду справи судом першої інстанції. Обов`язок доведення факту звернення до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування покладається саме на позивача як на особу, яка заявляє відповідну вимогу та посилається на зазначену обставину як на підставу позову.
Як убачається з матеріалів справи, позивачем у суді першої інстанції не було надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували факт звернення до Моторного (транспортного) страхового бюро України із заявою про виплату страхового відшкодування у встановленому законом порядку та у визначені строки.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано виходив із недоведеності позивачем зазначеної обставини та дійшов правильного висновку про те, що факт належного звернення до страховика (МТСБУ) у передбаченому законом порядку позивачем не доведено, що є однією з ключових підстав для відмови у задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов`язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку.
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").
Уклавши договір обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов?язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов?язку страхувальника, який завдав шкоди.
Вказані вище висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року № 14-176цс18.
У випадку невиконання чи неналежного виконання страхувальником вказаного обов?язку страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника (підпункт 38.1.1 ("ґ") пункту 38.1 статті 38 зазначеного Закону).

Разом із тим, чинне законодавство чітко визначає вичерпний перелік випадків, за яких у страховика або МТСБУ не виникає обов`язку здійснювати страхове відшкодування (регламентну виплату). До таких випадків, зокрема, належать: вчинення страхувальником умисних дій, спрямованих на настання страхового випадку; вчинення умисного кримінального правопорушення, що призвело до його настання; неподання заяви про страхове відшкодування у встановлені законом строки; а також випадки, коли поведінка потерпілого унеможливила встановлення факту дорожньо-транспортної пригоди, її причин, обставин або розміру заподіяної шкоди (підпункти 37.1.1-37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV).
Інших підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування законодавство не передбачає. Водночас сам Закон визначає, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності спрямоване передусім на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної потерпілим, а також на захист майнових інтересів страхувальників, що свідчить про його соціальну спрямованість та пріоритет захисту прав потерпілої особи.
Правова позиція щодо застосування положень підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19), у якій зазначено, що: «…положення щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на отримання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позов до суду, вона реалізувала своє право на захист».
Отже, звернення потерпілого до МТСБУ із заявою про здійснення страхового відшкодування є лише позасудовою процедурою врегулювання спору, яка не виключає права особи на безпосереднє звернення до суду з відповідним позовом.
Закон передбачає альтернативні способи реалізації права на відшкодування шкоди: або шляхом звернення до МТСБУ із заявою (стаття 35 Закону), або шляхом звернення до суду з позовом та ухвалення відповідного судового рішення, яке є підставою для здійснення виплати (пункт 36.1 статті 36 Закону).
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 серпня 2018 року у справі № 227/3573/16-ц, а також у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 30 серпня 2018 року у справі № 732/865/16-к, в яких зазначено, що незвернення потерпілого до страховика із заявою не позбавляє його права на судовий захист.
Крім того, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 березня 2018 року у справі № 910/426/17 суд наголосив, що: «потерпіла особа не зобов`язана звертатися до страховика… можливість судового захисту не може бути поставлена в залежність від використання досудових процедур; такі процедури є правом, а не обов`язком особи».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 також зазначила, що: «право потерпілого на відшкодування шкоди та обов`язок страховика виникають з моменту настання страхового випадку», а також що за наявності поважних причин пропуску строку звернення особа не позбавляється права на судовий захист.
Таким чином, саме по собі недотримання потерпілим окремих процедурних вимог Закону не є безумовною підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування. Таке порушення може мати правове значення лише у разі, якщо воно фактично призвело до неможливості встановлення страховиком обставин ДТП або розміру шкоди.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29 липня 2019 року у справі № 501/212/17, де зазначено, що: «невиконання потерпілим обов`язків, передбачених Законом, є підставою для відмови у виплаті лише тоді, коли це унеможливило встановлення факту ДТП, її причин та розміру шкоди».

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 серпня 2018 року у справі № 227/3573/16-ц, полягає в тому, що саме по собі неповідомлення страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди або незвернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування у встановлений строк не є безумовною підставою для відмови у такій виплаті, оскільки вирішальним є встановлення того, чи призвело таке порушення до неможливості для страховика перевірити обставини страхового випадку та визначити розмір заподіяної шкоди; за відсутності таких наслідків страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування в межах страхової суми відповідно до мети інституту обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Так, у постанові зазначено, що «Потерпілий, в силу норм Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», має право на отримання страхового відшкодування і не зобов?язаний повідомляти про страховий випадок страхову компанію, яка за законом повинна здійснювати страхове відшкодування, так як цей обов?язок покладено саме на водія транспортного засобу, причетного до такої пригоди, з яким укладено договір обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
У разі настання страхового випадку страховик зобов?язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку.
Суди встановили, що позивач дійсно не звертався до страховика із заявою про відшкодування шкоди і за відшкодуванням шкоди звернувся безпосередньо до суду в межах річного строку, який визначений підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Встановлено, що з боку позивача для з?ясування вказаних обставин страховку перешкоди не чинилися. На момент розгляду справи, автомобіль ОСОБА_2 знаходився в тому ж самому стані, як і на момент ДТП, тобто відновлювальних робіт з приводу пошкодження автомобілю не проводилось.
На підставі викладеного, суди дійшли правильного висновку, що зібраними по справі доказами встановлено факт ДТП, причини та обставини її настання, а також розмір заподіяної шкоди. Неповідомлення про страховий випадок не є підставною для відмови у виплаті страхового відшкодування, оскільки вказані дії не призвели до неможливості страховиком встановити вищевказані обставини. Уклавши договір обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик зобов?язаний відшкодувати завдану позивачу шкоду в межах ліміту страхового відшкодування. Винна особа (ОСОБА_4) проживає на непідконтрольній Україні території, тому поважність причин його незвернення до страховика встановити неможливо. Неповідомлення страховика саме по собі без встановлення усіх обставин справи не може бути підставою відмови у виплаті страхового відшкодування.»

Таким чином, із наведених правових позицій Верховного Суду вбачається, що сам по собі факт недотримання потерпілим або іншими учасниками дорожньо-транспортної пригоди окремих процедурних обов`язків, передбачених Законом України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не є безумовною та самостійною підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування. Вирішальним у кожному конкретному випадку є встановлення того, чи призвело таке порушення до об`єктивної неможливості для страховика (МТСБУ) з`ясувати факт настання страхового випадку, причини та обставини дорожньо-транспортної пригоди, а також визначити розмір заподіяної шкоди.
Водночас, на відміну від обставин, встановлених у справі № 227/3573/16-ц, у даній справі судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що дії позивача, зокрема відчуження пошкодженого транспортного засобу до проведення огляду та визначення розміру збитків уповноваженими особами МТСБУ, фактично позбавили відповідача можливості належним чином перевірити характер та обсяг пошкоджень, а відтак об`єктивно визначити розмір шкоди у порядку, передбаченому законом.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що допущені позивачем порушення встановленого Законом порядку звернення за відшкодуванням не є формальними, а мають істотний характер, оскільки вплинули на можливість відповідача реалізувати свої повноваження щодо встановлення обставин страхового випадку та визначення розміру шкоди.
Узагальнюючи наведені норми матеріального права та правові висновки Верховного Суду, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно застосував норми права до встановлених обставин справи та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та іншого тлумачення норм права, однак не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин, зокрема того, що саме дії позивача призвели до об`єктивної неможливості для відповідача встановити розмір заподіяної шкоди у передбаченому законом порядку.
При цьому апеляційний суд враховує, що хоча саме по собі недотримання потерпілим окремих процедурних вимог не є безумовною підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, у цій справі такі порушення мали істотний характер та безпосередньо вплинули на можливість реалізації відповідачем своїх повноважень, що відповідає виняткам, визначеним законом та роз`ясненим у практиці Верховного Суду.
Наслідки недоведення позивачем факту звернення до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування підлягають оцінці судом з урахуванням як положень закону, так і сформованої правозастосовної практики Верховного Суду.
У даній справі колегія суддів враховує, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту звернення до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування у встановленому законом порядку та строки, а відтак його посилання на нібито невиконання відповідачем обов`язку щодо направлення страхового комісара протягом визначеного строку є необґрунтованими та такими, що не підтверджені матеріалами справи.
Доводи позивача про втрату обов`язку щодо збереження транспортного засобу у зв`язку з ненаправленням представника страховика не можуть бути прийняті судом, оскільки вони ґрунтуються на недоведеній обставині належного звернення до відповідача.
Натомість встановлено, що дорожньо-транспортна пригода мала місце 02.11.2023 року, а відчуження пошкодженого транспортного засобу позивачем відбулося вже 22.11.2023 року, тобто до проведення належної фіксації пошкоджень та визначення розміру збитків уповноваженими особами відповідача. Вчиняючи такі дії, позивач діяв на власний ризик та фактично позбавив відповідача можливості здійснити перевірку обставин страхового випадку і визначити розмір шкоди у спосіб, передбачений законом.
Таким чином, саме поведінка позивача, зокрема відчуження транспортного засобу без належного забезпечення можливості його огляду, призвела до об`єктивної неможливості встановлення дійсного розміру шкоди, що відповідно до наведених правових позицій Верховного Суду є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування.
Щодо поданого до суду висновку експерта, колегія суддів зазначає, що він не може бути покладений в основу вирішення спору, оскільки визначення експертом ринкової вартості транспортного засобу, вартості відновлювального ремонту та розміру втрати товарної вартості здійснено без можливості належного огляду транспортного засобу страховиком, що порушує баланс процесуальних прав сторін та не усуває наслідків поведінки позивача, яка унеможливила встановлення розміру шкоди у передбаченому законом порядку.
Крім того, сам по собі висновок про економічну недоцільність відновлювального ремонту та наявність ознак знищення транспортного засобу не може автоматично слугувати підставою для стягнення повної ринкової вартості майна, оскільки такі висновки мають оцінюватися у сукупності з іншими доказами, які в даному випадку відсутні або не можуть бути перевірені з огляду на дії позивача.
Отже, недоведення позивачем факту належного звернення до відповідача у поєднанні з подальшим відчуженням транспортного засобу спричинило втрату можливості встановлення істотних обставин справи, що виключає виникнення у відповідача обов`язку щодо здійснення страхового відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 14 червня 2023 року по справі № 125/1216/20 зазначила, що: «З наданого позивачем висновку експерта Вінницького НДЕКЦ МВС України від 23 лютого 2021 року № СЕ-19/102-21/2589-АВ вбачається, що вартість ремонтно-відновлювальних робіт автомобіля марки «Renault Kadjar», державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , станом на момент його пошкодження склала 476 271,13 грн, а розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля, станом на момент його пошкодження, що дорівнює його ринковій вартості до ДТП, становить 467 680 грн.
За змістом статті 30 Закону № 1961-IV транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно зі звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.
Таким чином, ремонт автомобіля марки «Renault Kadjar», державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , вважається економічно необґрунтованим, а отже, автомобіль вважається фізично знищеним.
Порядок відшкодування завданої позивачу шкоди мав відбуватися в порядку, визначеному статтею 30 Закону № 1961-IV, і позивач мав передати залишки транспортного засобу відповідачу як особі, яка відповідає за завдану шкоду, чим набути право отримати від останнього відшкодування шкоди в розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП.
З матеріалів справи в частині розгляду судами попередніх інстанцій позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди за пошкодження автомобіля вбачається, що 29 січня 2021 року ухвалою судді Барського районного суду Вінницької області Питель О. В. підготовче засіданні у справі № 125/1216/20 призначено на 22 лютого 2021 року (т. 1, а. с. 85).»
Аналізуючи наведені правові висновки, колегія суддів приходить до висновку, що вони підлягають застосуванню і до спірних правовідносин у даній справі, оскільки стосуються порядку визначення розміру шкоди у випадку, коли транспортний засіб є фактично знищеним, а також встановлюють необхідність дотримання визначеної законом процедури для визначення обсягу відшкодування.
Разом із тим, на відміну від наведених обставин, у даній справі позивач не лише не забезпечив дотримання відповідної процедури, але й вчинив дії, які об`єктивно унеможливлюють її застосування.
Як встановлено матеріалами справи, позивач після дорожньо-транспортної пригоди відчужив пошкоджений транспортний засіб, чим позбавив відповідача можливості провести його огляд, зафіксувати характер та обсяг пошкоджень, а також визначити вартість транспортного засобу після ДТП і, відповідно, різницю між вартістю до та після ДТП, яка є визначальною для обчислення розміру відшкодування у разі фізичного знищення транспортного засобу.
За таких обставин відсутні об`єктивні дані, які б дозволяли достовірно встановити як дійсний розмір завданої шкоди, так і співвідношення вартості транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди.
Колегія суддів звертає увагу, що ні поданий позивачем висновок експерта, ні інші наявні у справі докази не можуть усунути зазначені недоліки, оскільки здійснені без забезпечення можливості їх перевірки відповідачем та без дотримання процедури, передбаченої законом, що є наслідком саме поведінки позивача.
Таким чином, у зв`язку з відчуженням позивачем транспортного засобу та відсутністю можливості його належного дослідження, ні експерт, ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції позбавлені можливості встановити належний та допустимий розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню.
Відсутність можливості визначення розміру шкоди виключає можливість визначення обсягу відповідальності відповідача, а відтак і підстави для задоволення позовних вимог.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підстави для його скасування відсутні, а апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Щодо оскарження додаткового рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2025 року апеляційний суд зазначає наступне:
Суд першої інстанції, задовольняючи вимоги про стягнення судових витрат зазначив, що у зв`язку з відмовою у задоволенні позову обов`язок відшкодування судових витрат покладається на позивача згідно зі ст. 141 ЦПК України; витрати на правничу допомогу належать до судових витрат та підлягають розподілу між сторонами за наявності належних і допустимих доказів їх понесення; відповідачем надано докази укладення договору про надання правничої допомоги, додаткових угод та визначення вартості послуг у розмірі 2000,00 грн, що підтверджує обсяг і вартість наданих послуг; заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, обсягом та часом наданих адвокатом послуг і не спростовані іншою стороною; відсутні підстави для зменшення розміру витрат на правничу допомогу з огляду на принципи диспозитивності та змагальності; з огляду на доведеність та документальне підтвердження витрат, вони підлягають стягненню з позивача на користь відповідача у повному заявленому розмірі.
Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке:
Відповідно до висновків Верховного Суду викладених в постанові від 21 жовтня 2022 року у справі № 910/13595/20, складання заяв та клопотань стосовно судових витрат є наданням правової допомоги у розумінні процесуального законодавства.
Частиною 1 та ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України:
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотав сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому, частиною восьмою цієї ж статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Питання стягнення судових витрат неодноразово було предметом дослідження Верховного Суду, у зв`язку з чим судом була напрацьована численна судова практика.
Зокрема Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2022 року у справі №128/1326/18 зробив наступні висновки:
Верховний Суд в постанові від 01 лютого 2022 року у справі № 128/1326/18 наступні висновки: «У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто у ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 рокуу справі № 755/9215/15-п /провадження № 14-382цс191, в якому було звернуто увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постановах від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та від 26 травня 2020 року справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).
В постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20 касаційний суд зробив наступні висновки: «Верховний Суд неодноразово викладав позицію про те, що можуть бути відшкодовані судові витрати на професійну правничу допомогу після розгляду справи судом та подання відповідних доказів у строки, встановленні процесуальним законодавством.
Відповідно до частин першої та другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. У разі часткового задоволення позову такі витрати розподіляються між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів, зокрема договорів, рахунків, актів тощо. Такі докази можуть бути подані до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення за умови заявлення стороною відповідного клопотання до закінчення дебатів. У разі неподання таких доказів у встановлений строк заява про їх відшкодування залишається без розгляду.
Відповідно до частин першої та другої статті 270 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право ухвалити додаткове рішення, зокрема у випадку, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Заява про ухвалення додаткового рішення може бути подана до закінчення строку на виконання рішення суду.
Матеріалами справи встановлено, що 12 жовтня 2021 року між МТСБУ та Адвокатським об`єднанням «ІНС.ЛОУ ГРУП» укладено договір №4.1/12-10/2021 про надання послуг у сфері права, предметом якого є, серед іншого, супровід судових справ.
28 грудня 2021 року між МТСБУ та Адвокатським об`єднанням «ІНС.ЛОУ ГРУП» укладено додаткову угоду до договору №4.1/12-10/2021 про надання послуг у сфері права, згідно підпункту 4.17 якої виконавець зобов`язаний щомісячно до 15 числа кожного місяця направляти замовнику погоджені Акти виконаних робіт, підписані в сервісі «Вчасно».
04 червня 2024 року між МТСБУ та Адвокатським об`єднанням «ІНС.ЛОУ ГРУП» укладено додаткову угоду №1110 до договору №4.1/12-10/2021 про надання послуг у сфері права, згідно якої, відповідно до умов договору, замовником передано, а виконавцем прийнято завдання на ведення від імені замовника справ, серед яких справа за позовом ОСОБА_1 до МТСБУ. Вартість послуг визначена в розмірі 2000,00 грн. Пунктом 2 додаткової угоди визначено, що оплата послуг виконавця здійснюється замовником шляхом безготівкового перерахунку коштів на поточний рахунок виконавця протягом п`яти банківських днів з дати підписання сторонами Акту про виконані роботи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19 зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат на правничу допомогу покладається на сторону, яка заявляє клопотання про їх зменшення. За відсутності такого клопотання та належних доказів неспівмірності підстави для зменшення судом розміру заявлених витрат відсутні.
Також Верховний Суд неодноразово наголошував, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом і клієнтом у частині визначення розміру гонорару можливе виключно за наявності обґрунтованих і доведених підстав, оскільки протилежне суперечило б принципу свободи договору, закріпленому статтею 627 Цивільного кодексу України, та принципу обов`язковості виконання договору (pacta sunt servanda).
Крім того, з правових висновків Верховного Суду вбачається, що для цілей розподілу судових витрат учасник справи зобов`язаний надати докази щодо обсягу наданих правничих послуг та їх вартості, яка сплачена або підлягає сплаті, при цьому доведення ринкової вартості таких послуг або детальне обґрунтування витраченого адвокатом часу законом не вимагається.
Оцінюючи подані у справі докази в їх сукупності, колегія суддів доходить висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу підтверджений належними та допустимими доказами, відповідає умовам укладеного договору, є співмірним зі складністю справи, тривалістю її розгляду, обсягом наданих адвокатом послуг та значенням справи для відповідача. 
Доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного додаткового рішення, оскільки вони ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм процесуального права та не узгоджуються з усталеною практикою Верховного Суду і Європейського суду з прав людини.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про правомірність ухвалення додаткового рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Заявлені відповідачем витрати підтверджені належними та допустимими доказами, відповідають умовам укладеного договору, є фактичними, необхідними та співмірними зі складністю справи, обсягом і характером наданих послуг, а також значенням справи для сторони. Водночас апелянтом не надано належних доказів їх неспівмірності чи необґрунтованості, як того вимагають норми процесуального законодавства та усталена судова практика.
Відтак відсутні правові підстави для зменшення розміру витрат на правничу допомогу або скасування додаткового рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін.

З огляду на викладене, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.
Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційних скарг, не можуть бути підставами для скасування судових рішень суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновки суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 серпня 2025 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько