Справа № 521/2168/26
Номер провадження № 2/521/3551/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2026 року        м. Одеса

Хаджибейський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого судді Громіка Д.Д.,
при секретарі Котигорох Н.С.,
за участю:
представника позивача – ОСОБА_1 
розглянувши у судовому засіданні в залі суду, в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном та просив суд: усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_2 до квартири за адресою АДРЕСА_2 .
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що він є власником 1/2 (однієї другої) частки квартири під номером АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом від 12.05.2023, видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстроване в реєстрі за №783 та витягом з Державного реєстру речових прав №332134752 від 12.05.2023.
Окрім ОСОБА_2 , іншим співвласником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майн №442343017.
ОСОБА_3 створює ОСОБА_2 перешкоди у користуванні належним йому майном, зокрема не дає можливості потрапити у належне ОСОБА_2 майно, не передає дублікати ключів від квартири, перешкоджає та блокує можливість ОСОБА_2 потрапити у вищевказану квартиру.
Неправомірні дії з боку відповідача змусили позивача звернутись до суду за захистом свої прав.
Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 19.02.2026 по даній справі було відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження.
07.04.2026 ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси підготовче провадження було закрито та справу було призначено до розгляду по суті.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі.
Відповідач, будучи належним чином сповіщеною про час та місце розгляду справи до судового засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила. Неодноразово зверталась до суду з заявами, в яких заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та просила суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі.
Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.
Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.
Під час розгляду справи судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 12.05.2023, зареєстроване в реєстрі за №783, позивач є власником 1/2 (однієї другої) частки квартири під номером АДРЕСА_1 .
Іншим співвласником квартири на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29.10.2020 по справі №521/10506/20 є ОСОБА_3 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майн №442343017
ОСОБА_2 не має доступу до спірної квартири, у зв`язку з чим позивач звертався до правоохоронних органів з заявою від 03.02.2026, яка була зареєстрована за №ЄО3877.
Зі змісту наявних у матеріалах справи документів, зокрема описів вкладень до цінних листів, фіскальних чеків та поштових накладних позивач направляв ОСОБА_3 вимоги з приводу усунення перешкод у користуванні спільним майном та пропозиції щодо викупу належної відповідачу частки у спільному майні. Жодної відповіді на дані заяви позивач не отримав, ключі та доступ до квартири відповідачем передано не було.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Відповідно до частини першої та другої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з частиною першою, частиною другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
За змістом частини першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до положень статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно з частиною першою та частиною другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів; (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи є вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри»
Оскільки позивач є співвласником спірної квартири, однак позбавлений можливості повною мірою реалізувати свої права внаслідок створених відповідачкою перешкод у користуванні житлом, що доведено належними і достатніми доказами у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.
Відповідачка, у судове засідання не з`явилася та не спростувала пояснення позивача в частині створення нею перешкод ОСОБА_2 у користуванні спірною квартирою. Доказів на підтвердження зворотного відповідачем у частині відсутності перешкод у користуванні майном до суду не надала.
Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц).
Заперечення відповідача, як іншого співвласника спірного майна, щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до інших співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від квартири тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чи пов`язані з ним особи чинять перешкоди у користуванні належною позивачу власністю (постанови Верховного Суду від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22, від 18 листопада 2024 року у справі № 727/8103/23).
У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц, а також постановах Верховного Суду: від 09 жовтня 2019 року у справі№ 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню у повному обсязі.
Щодо розподілу судових витрат.
Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При подачі позову позивачем сплачено судовий збір за вимогу немайнового характеру в сумі 1331,20 грн, позов задоволено повністю, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 1331,20 грн.
Керуючись ст.ст.10,11,60,88,209,212, 213, 215,294-296 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном задовольнити.
Усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) до квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ) суму сплаченого позивачем судового збору в розмірі 1331,20 грн.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання до Одеського апеляційного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, а у разі її подання - після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Повне судове рішення складено 07 травня 2026 року.

Суддя:            Д.Д. Громік