Справа № 404/192/25 
Номер провадження 2/404/51/25 

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року Фортечний районний суд міста Кропивницького
в складі: головуючого судді – Мохонько В.В., 
за участю секретаря –Суркової А.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Кропивницької міської ради про визнання права власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Кропивницької міської ради в якому просилавизнати за ОСОБА_1 право власності на 3/5 частки земельної ділянки площею 473,69 кв.м. з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
В обґрунтування свого позову вказала, що 5 червня 1996 року вона набула у власність відповідно до договору купівлі-продажу 3/5 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд під номером АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Левицькою В.В., зареєстровано в реєстрі за N?2701. Державна реєстрація речових прав на вказане нерухоме майно, відбулася 04 липня 1996 року. Будинок розташований на земельні ділянці, яка відповідно до Інформаційної довідки виданої Головним управлінням Держкомзему у Кіровоградській області від 12 липня 2011 року за N?2358-1, перебуває у праві власності ОСОБА_2 (3/5 частки) відповідно до Державного акту на право приватної власності за N?649. Відповідно до вказаного договору позивач отримала у власність 3/5 частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, під номером АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці площею 473,69 кв.м., кадастровий номер відсутній. Набувши частку житлового будинку у власність позивач вирішила здійснити оформлення технічної документації та приватизувати земельну ділянку. 
На даний час оформити своє право власності на земельну ділянку не має змоги, оскільки відповідачем було використано право приватизації земельної ділянки. Вчиняти будь-які дії для переоформлення та передачі у власність позивача земельної ділянки на якій розташований житловий будинок, відповідач відмовляється. Тобто, позивач фактично не має змоги оформити права власності на земельну ділянку на якій розташований її житловий будинок з надвірними будівлями. Щодо строків позовної давності, зазначає, що відсутні підстави для їх застосування, оскільки земельна ділянка належить позивачам з дня укладення договору купівлі-продажу тобто від 05 червня 1996 року, позивач по факту нею користувалася та користується, на ній розташований належний їй житловий будинок з надвірними будівлями. Зокрема, вважає що у спорі про захист права власності на нерухоме майно строки позовної давності не можуть бути застосовані. Такої ж позиції дотримується і Верховний Суд, визначаючи, що допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні цього права упродовж всього часу тривання правопорушення (ВП ВС, N? 653/1096/16-ц,04.07.18). 
Так, право власності на частину житлового будинку, та право на земельну ділянку виникло в набувача одночасно із виникненням права на розташовані на ній об?єкти. За таких обставин вважає, що умови, з якими закон пов?язує перехід права власності на земельну ділянку до набувача нерухомості, розташованої на ній, було дотримано, а право власності відповідача щодо спірної земельної ділянки було припинено з дати набуття права власності на житловий будинок з надвірними будівлями позивачем. Отже, позивачем не було пропущено строку звернення до суду за захистом своїх прав, а тому відсутні підстави для застосування позовної давності. Так, відповідно до п.п. 3, 6 статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору; справедливість, добросовісність та розумність. Частина 1 статті 319 ЦК України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частина 1 статті 321 ЦК України зазначає, що ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні права власності. У відповідності до приписів статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Вказує, що статтею 377 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв?язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, якийпередбачаєнабуття права власності на ціоб?єкти (крімбагатоквартирнихбудинків). 
Посилається на частину 1 статті 120 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, щоперебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об?єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, щоперебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
За вказаного просить позов задовольнити. 
Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30.01.2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 10.02.2025 року. 
У зв`язку з набранням чинності 25.04.2025 року Закону України від 26.02.2025 № 4273-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» найменування Кіровського районного суду міста Кіровограда змінено на Фортечний районний суд міста Кропивницького.
Ухвалою Фортечного районного суду м. Кропивницького від 07.10.2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 18.02.2026 року.
Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просила їх задовольнити. 
Представник відповідача Кропивницької міської ради до суду не з`явився, повідомлявся належним чином, подав до суду відзив в якому просив у задоволені позовних вимог відмовити.
На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд дійшов наступних висновків.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).
Судом встановлено, що 5 червня 1996 року позивач набула у власність відповідно до договору купівлі-продажу 3/5 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд під номером АДРЕСА_1 . 
Договір посвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Левицькою В.В., зареєстровано в реєстрі за N?2701. Державна реєстрація речових прав на вказане нерухоме майно, відбулася 04 липня 1996 року. 
Будинок розташований на земельні ділянці, яка відповідно до інформаційної довідки виданої Головним управлінням Держкомзему у Кіровоградській області від 12 липня 2011 року за N?2358-1, перебуває у праві власності відповідно до Державного акту на право приватної власності за N?649 ОСОБА_2 . 
Відповідно до вказаного договору позивач отримала у власність 3/5 частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, під номером АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці площею 473,69 кв.м. Кадастровий номер відсутній. 
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання за нею права власності на 3/5 частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що до неї перейшло право власності на цю земельну ділянку на підставі ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України.
Так, відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.
Згідно частини третьої статті 5 Цивільного кодексу України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. На момент виникнення цивільних відносин сторін (2003 рік) діяв акт цивільного законодавства –Цивільний кодекс Української РСР (1963 року) та Закон України «Про власність», в подальшому з 2004 року –Цивільний кодекс України. 
За змістом статті 86 Цивільного кодексу Української РСР (далі – ЦК УРСР), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, право власності – це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Відносини власності регулюються Законом України від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ «Про власність» (далі – Закон № 697-ХІІ), цим Кодексом, іншими законодавчими актами.
Аналогічні положення містять пункти 1, 2 статті 2 Закону № 697-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
За пунктом 3 статті 2 Закону № 697-ХІІ кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими.
Власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (пункти 1, 3 статті 4 Закону № 697-ХІІ).
Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків (пункт 2 статті 48 Закону № 697-ХІІ).
Відповідно до пункту 1 статті 51 цього Закону громадянин не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку поза його волею інакше, як на підставі рішення суду, у випадках, передбачених законодавчими актами України.
Згідно зі статтею 14 цього Закону громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну.
Законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян (пункт 4 статті 13 Закону № 697-ХІІ).
За положеннями статті 2 ЦК України земельні відносини регулюються земельним законодавством.
Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю – це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Земельні ділянки є об`єктами права приватної власності (пункт 1 статті 13 Закону № 697-ХІІ). Земельною ділянкою як об`єктом цивільних прав є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (стаття 79 ЗК України 2001 року).
Відповідно до Інформаційної довідки виданої Головним управлінням Держкомзему у Кіровоградській області від 12 липня 2011 року за N?2358-1, перебуває у праві власності ОСОБА_2 (3/5 частки) відповідно до Державного акту на право приватної власності за N?649. Відповідно до вказаного договору позивач отримала у власність 3/5 частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, під номером АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці площею 473,69 кв.м., кадастровий номер відсутній.
Стаття 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (30 грудня 2003 року), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.
Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування – на підставі договору оренди.
Стаття 30 Земельного кодексу Української РСР (далі – ЗК УРСР) (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)).
Частиною 1 ст. 1225 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. 
Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, крім цього ст. 16 цього ж кодексу зазначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і одним із способів такого захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.
На час розгляду справи відповідач не позбавлена права власності на земельну ділянку 3/5 частини земельної ділянки площею 473,69 кв.м. з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою в АДРЕСА_1 .
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги позивача щодо визнання права власності на 3/5 частини земельної ділянки площею 473,69 кв.м.з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою в АДРЕСА_1 є безпідставними, необґрунтованими, тому у їх задоволені слід відмовити.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року.
Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
У задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Кропивницької міської ради про визнання за ОСОБА_1 права власності на 3/5 частки земельної ділянки площею 473,69 кв.м. з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання:  АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;
відповідач:  ОСОБА_2 , місце проживання:  АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків не встановлено;
відповідач: Кропивницька міська рада, місцезнаходження: вул. Велика Перспективна, 41, м. Кропивницький,код ЄДРПОУ 26241020.

Повне судове рішення складено 15.06.2026 року

Суддя 
Фортечного районного суду
міста Кропивницького Віталіна МОХОНЬКО