Дата документу 12.05.2026 Справа № 336/7525/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 336/7525/21 Головуючий у І інстанції: Вайнраух Л.А.
Провадження № 22-ц/807/1093/26 Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
12 травня 2026 року  м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого Полякова О.З.,
суддів Кухаря С.В.,
Кочеткової І.В.
Секретар Камалова В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Нінчук-Худякової Олени Миколаївнина рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2026 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості за договором позики,

У С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2021 року ОСОБА_2 особі представника – адвоката Москаленко Ю.В. звернувся до суду з позовом, вимоги якого у подальшому уточнив, до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування позову зазначено, що 27.03.2014 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якої ОСОБА_2 передав у позику ОСОБА_3 , а вона отримала грошові кошти в розмірі 9000 доларів США для часткової оплати купівлі нею разом із чоловіком ОСОБА_1 в інтересах їх сім?ї будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язалася повернути грошові кошти у вказаному розмірі до 01.04.2019.
Обставини, що будинок був придбаний відповідачем за їх спільні кошти, зокрема і за рахунок отриманих у позику від ОСОБА_2 , під час їх фактичних спільних відносин підтверджується постановою Апеляційного суду Запорізької області від 25.07.2018 у справі № 336/9103/15.
За умовами договору ОСОБА_3 зобов`язалась повернути кошти в строк до 01.04.2019. Крім того, у розписці вона зобов`язалась сплатити позивачу проценти за користування одержаними грошовими коштами у розмірі 200 доларів США за кожен місяць до дня фактичного повернення позики. 
Своїх зобов`язань у строк, визначений договором позики, відповідач не виконала, грошові кошти позивачу не повернуті. 
З 01.04.2019 позивач неодноразово звертався до ОСОБА_3 з вимогою про повернення боргу, зокрема, письмово, проте із посиланням на тяжке матеріальне становище відповідач відкладала в часі виконання своїх зобов?язань.
За твердженням позивача, оскільки договір позики був укладений в інтересах сім`ї, у відповідачів як подружжя є солідарний обов`язок з повернення цієї заборгованості.
Відповідачі користуються отриманими в позику грошовими коштами у період з 27.03.2014 до 13.09.2021, тобто 89 місяців і 17 днів, тому розмір процентів складає 17866,67 доларів США.
Відповідно до ст. 625 ЦК України розмір трьох відсотків річних за період з 02.04.2019 до 13.09.2021 складає 662 долари США із розрахунку 9000 доларів США * 895 днів прострочення *3%/ 365.
Отже, загальна заборгованість відповідачів за договором станом на 13.09.2021 складає 27528,67 доларів США, що станом на 13.09.2021 еквівалентно 734415,36 грн.
Під час розгляду справи ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Слєсарь О.В. зазначив, що 09.12.2022 ОСОБА_3 повернула йому частину грошових коштів у рахунок погашення боргу в розмірі 37500 грн, у зв`язку з чим, подав заяву про зменшення позовних вимог.
Посилаючись на означені обставини, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 20.02.2023,  ОСОБА_2 , просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики у розмірі 214971,60 грн, три відсотки річних у розмірі 13633,47 грн та проценти в розмірі 458430,64 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 27.03.2014 у сумі 82551,90 гривень, проценти у сумі 160069,20 гривень, три відсотки річних у сумі 6816,73 гривень, всього: 249437,83 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 27.03.2014 у сумі 120051,90 гривень, проценти в сумі 160069,20 гривень, три відсотки річних в сумі 6816,73 гривень, всього: 286937,83 гривень.
У задоволенні позову решти позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі – по 2681,88 гривень з кожного.
Роз`яснено позивачу, що судовий збір у розмірі переплаченої суми за подання до суду позовної заяви, що дорівнює 98,79 гривень може бути повернутий за клопотанням сторони позивача з державного бюджету.
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд заяви про забезпечення позову у сумі 496,20 грн залишено за ОСОБА_2 .
Судові витрати зі сплати за проведення експертного дослідження в сумі 9087,36 гривень залишено за ОСОБА_1 .
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду в частині задоволених позовних вимог до нього,  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Нінчук-Худякової О.М.подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2026 року в частині стягнення з  ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в розмірі 286937,83 грн та судового збору в розмірі 2681,88 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що матеріали справи не містять доказів того, що отримані ОСОБА_3 від ОСОБА_2 за розпискою від 27.03.2014 кошти були використані саме для придбання житла в інтересах сім`ї. Крім того, на час поділу у судовому порядку майна подружжя, ОСОБА_3 не надавала будь-яких розписок про отримання від ОСОБА_2 грошей у борг. ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 своєї згоди на укладення договору позики з ОСОБА_2 не надавав, розписка не містить його підпису.
У своєму відзиві ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Слєсарь О.В. заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, оскаржуване рішення – без змін. Зокрема, зазначає, що оригінал розписки наданий суду саме позикодавцем (позивачем), був предметом експертного дослідження, під час проведення якого доводи ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження з урахуванням неможливості надання висновків експертами з окресленого питання. Написання розписки ОСОБА_3 визнала, крім цього вона частково погасила заборгованість і ця обставина підтверджена матеріалами справи. Врахувавши встановлені під час розгляду справи обставини, зокрема, спільне проживання сторін станом на дату укладення договору позики 27.03.2014, дату укладення попереднього договору - 01.04.2014 та договору купівлі продажу житлового будинку – 29.07.2014, при цьому, обидва правочини вчинені зі згоди ОСОБА_1 , на думку позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що договір позики від 27.03.2014 укладений ОСОБА_3 саме в інтересах сім`ї. Щодо посилання представника ОСОБА_1 на судові рішення у цивільній справі № 336/9103/15 зазначає, що ОСОБА_2 не був стороною у справі і в силу ст. 82 ЦПК України це рішення не має для нього преюдиційного характеру.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_3 в особі представника – адвоката Лупінос Є.А. звертає увагу суду на те, що до матеріалів справи було долучено копію звукозапису судового засідання у справі № 336/9103/15, де Волохін М. самостійно надавав пояснення щодо обставин придбання спільного майна подружжя. Він зазначав, що частину грошей подружжя позичило у ОСОБА_2 та зазначив суму позики. ОСОБА_1 достеменно було відомо про укладення договору позики. Після розгляду справи про поділ майна подружжя ОСОБА_1 намагається покласти всі витрати пов`язані з будинком на ОСОБА_3 . Крім того, вважає, що стягнення з відповідачів суми боргу в рівних частках, є більш доцільним, оскільки ОСОБА_5 під час розгляду справи відшкодувала ОСОБА_2 37500 грн за договором позики від 27.03.2014 та між сторонами вже проведений поділ майна подружжя та право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , на придбання якого надано позику, поділений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 навпіл.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року № 186/1743/15-ц, зокрема зазначено, що у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Так, з огляду на вищенаведене, колегія суддів звертає увагу, що  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Нінчук-Худякової О.М.оскаржує рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2026 року в частині стягнення з нього боргу за договором позики, тому рішення в частині, що стосується позовних вимог до  ОСОБА_3 колегія суддів не переглядає.
У судовому засіданні представник  ОСОБА_1 – адвокат Нінчук-Худякова О.М. наполягала на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні рішення суду в оскаржуваній частині та відмові в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 .
Представник ОСОБА_2 – адвокат Слєсарь О.В. та представник ОСОБА_3 – адвокат Лупінос Є.А. заперечували проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення просили залишити без змін.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з огляду на таке.
За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Задовольняючи позовні вимоги до ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що розписка від 27.03.2014, написання якої визнала ОСОБА_3 ,. є підтвердженням передачі суми коштів у борг, що є беззаперечним доказом наявності між сторонами відносин позики. Суд визнав установленим той факт, що договір позики від 27.03.2014 укладений ОСОБА_3 саме в інтересах сім?ї, відхиливши доводи ОСОБА_1 про відсутність його підпису під час укладання такого договору чи дозволу на його укладання. Пославшись на правовий висновок ВПВС, викладений у постанові від 30.06.2020 у справі № 638/18231/15-ц, суд вважав, що зобов`язання колишнього подружжя є солідарним, однак, оскільки між сторонами вже проведений поділ майна подружжя та право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , на придбання якого надано позику, поділений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 саме навпіл, дійшов висновку про стягнення заборгованості саме у рівних частках, при цьому врахувавши суму часткового погашення боргу, здійсненого ОСОБА_3 вже під час розгляду справи. 
Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що за даними Єдиного державного реєстру судових рішень, у цивільній справі № 336/9103/15-ц, пр. № 2/336/659/2016 Шевченківський районний суд м. Запоріжжя ухвалив рішення 15.07.2016 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю майна, розподіл майна та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя. Так, суд ухвалив рішення, яким первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю майна, розподіл майна задоволено частково, зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя задоволено частково.
Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , виділивши ОСОБА_1 у власність квартиру АДРЕСА_2 вартістю 265528 гривень, та автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 135160 гривень, ОСОБА_3 у власність ? частку квартири АДРЕСА_3 вартістю 229106 гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію різниці вартості належної їй частки майна у сумі 85791 (вісімдесят п`ять тисяч сімсот дев`яносто одна) гривень. В інший частині позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами залишено без задоволення (веб-посилання на текст судового рішення в ЄДРСР: https://reyestr.court.gov.ua/Review/59101910).
Відповідно до ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 20.10.2016 в апеляційному порядку оскаржено вищенаведене рішення суду. За результатами перегляду апеляційну скаргу відхилено, рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15.07.2016 року у цій справі залишено без змін (веб-посилання на текст судового рішення в ЄДРСР: https://reyestr.court.gov.ua/Review/62178951
Крім того, згідно з ухвалою від 26.07.2017 колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ здійснено касаційний перегляд наведених судових рішень. Згідно з вказаною ухвалою встановлено, що шлюб між сторонами розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 листопада 2013 року, яке набрало законної сили 16 листопада 2013 року, при цьому згода на придбання спірного будинку надавалась ОСОБА_1 29 липня 2014 року. Таким чином касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 20 жовтня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (веб-посилання на текст судового рішення в ЄДРСР: https://reyestr.court.gov.ua/Review/67982594).
Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 25.07.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.07.2016 у цій справі в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту, поділ житлового будинку АДРЕСА_1 , автомобіля Hyundai моделі І 10, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 і в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації у сумі 85791 грн скасовано і ухвалено в цих частинах нове рішення. Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_3 з 17 листопада 2013 року до жовтня 2015 року. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_3 майно, набуте під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме: будинок АДРЕСА_1 , та автомобіль Hyundai моделі І 10, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Поділено між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 спільне нерухоме майно і визнати за кожним право власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку АДРЕСА_1 моделі І 10, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 залишити у власності ОСОБА_3 . У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (веб-посилання на текст судового рішення в ЄДРСР: https://reyestr.court.gov.ua/Review/75535427).
Крім того, відповідно до постанови Верховного суду від 05.06.2019 судом установлено, що 01 квітня 2014 року ОСОБА_3 за письмовою згодою ОСОБА_1 уклала нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , сплативши продавцеві 111 000 грн завдатку в рахунок забезпечення виконання основного зобов`язання. Як зазначено у пункті 14 попереднього договору чоловік покупця ОСОБА_3 надав свою згоду на укладення договору в заяві, справжність підпису на якій засвідчена нотаріально. У заяві про надання згоди на укладення попереднього договору від 01 квітня 2014 року ОСОБА_1 зазначив, що попередній договір укладається його дружиною в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них і укладення такого договору відповідає їх спільному волевиявленню. 29 липня 2014 року ОСОБА_3 за письмовою згодою з ОСОБА_1 придбала у власність житловий будинок АДРЕСА_1 за 479 371 грн. Як зазначено у пункті 6 договору купівлі-продажу, заява про згоду чоловіка покупця ОСОБА_1 на придбання житлового будинку одержана, справжність підпису на якій нотаріально посвідчена. У заяві від 29 липня 2014 року ОСОБА_1 зазначав, що надає згоду своїй дружині ОСОБА_3 на придбання за спільні кошти у спільну сумісну власність житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який розташований у АДРЕСА_1 . Ринкова вартість будинку станови на час ухвалення рішення місцевим судом становила 897 105 грн.
Вказаною постановою касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а постанову апеляційного суду Запорізької області від 25 липня 2018 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту, поділ житлового будинку АДРЕСА_1 , автомобіля марки «Hyundai і 10», 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 і в частині відмови в стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації у сумі 85 791 грн – залишено без змін. Поновлено виконання постанови апеляційного суду Запорізької області від 25 липня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 (веб-посилання на текст судового рішення в ЄДРСР: https://reyestr.court.gov.ua/Review/82261688).
Крім того, згідно з постановою Верховного Суду від 30.06.2020 касаційну скаргу районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, як органу опіки та піклування, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , залишити без задоволення, постанову апеляційного суду Запорізької області від 25 липня 2018 року залишено без змін (веб-посилання на текст судового рішення в ЄДРСР: https://reyestr.court.gov.ua/Review/90111576).
Під час розгляду справи судом на підставі розписки, виконаної друкованим способом, оригінал якої надано стороною позивача, повернутий після проведення експертизи, що складена 27.03.2014 (російською мовою), встановлено, що «Я, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , идентификацинный номер НОМЕР_3 , Паспорт НОМЕР_4 , выданный Шевченковским РО ГУМВД Украины в Запорожской области 10.12.2011 года, зарегистрирована по адресу: АДРЕСА_4 , получила 27 марта 2014 года в займ от ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , идентификационный номер НОМЕР_5 , паспорт НОМЕР_6 , выданный Коммунарским РО ЗГУ УМВД Украины в Запорожской области 14.12.1995 года, зарегистрированного по адресу: АДРЕСА_5 , денежные средства для частичной оплаты покупки дома №9 по улице Ковровой в городе Запорожье в размере 9000 (девяти тысяч) долларов США наличным способом, что по курсу Национального банка Украины по состоянию на 27 марта 2014 эквивалентно 97 650 (девяносто семи тысячам шестистам пятидесяти) гривен и обязуюсь вернуть эти средства в полном объеме не позднее 1 апреля 2019. А также обязуюсь выплатить ОСОБА_2 проценты за пользование полученными денежными средствами в размере 200 (двести) долларов США за каждый месяц до дня фактического возврата суммы займа». 
Після тексту наявний підпис ОСОБА_3 , що вона визнала, зазначено її прізвище, ініціали та дата складання розписки «27 марта 2014 года» (друкованим способом). 
Написання цієї розписки визнала ОСОБА_3 .
Згідно з висновками експертів за результатами проведення судової технічної експертизи документів та експертизи матеріалів, речовин та виробів за матеріалами №310-24 від 12.06.2024, здійсненої Запорізьким відділенням Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз МЮУ, - підпис, виконаний, від імені ОСОБА_3 та розміщений в нижній частині оригіналу розписки від 27 березня 2014 року, яка починається та закінчується словами: «Я, ОСОБА_7 ...» та «фактического возврата суммы займа», - виконаний з використанням гелевої ручки, спорядженої чорнилом синього кольору. У зв?язку з невідповідністю досліджуваного об?єкту існуючими вимогам проведення судової експертизи по встановленню абсолютного часу нанесення штрихів рукописних записів та підписів і керуючись Законом України «Про судову експертизу» від 25.04.1994 (зі змінами та доповненнями), ЦПК України від 18.03.2004 (зі змінами та доповненнями), «Інструкцією про призначення і проведення судових експертиз та експертних досліджень» (Наказ МЮ України N53/5 від 08.10.1998 зі змінами та доповненнями), «Методикою встановлення змін хімічного складу барвних речовин у часі. Київський НДІСЕ Міністерства юстиції України. Київ, 2015 (реєстраційний код 8.11.41, згідно Реєстру методик проведення судових експертиз МЮ України) та «Удосконаленою методикою встановлення змін хімічного складу барвних речовин у часі. Київський НДІСЕ Міністерства юстиції України. 2019 (реєстраційний код 8.11.42, згідно Реєстру методик проведення судових експертиз МЮ України), повідомляємо про неможливість надання висновку судової експертизи N310-24 в частині питань «Чи відповідає давність підпису ОСОБА_3 даті вказаній у розписці про займ коштів від 27.03.2014 року? Якщо ні, то в який період часу був виконаний цей підпис?».
За даними акта №310-24 здачі-приймання висновку експертів від 12.06.2024 за підписом судових експертів, ціна дослідження визначена в сумі 9 087,36 гривень. Згідно з актом в разі, якщо протягом 15 календарних днів з дати відправлення акту, підписаний з боку замовника акт не буде повернуто до установи, висновок експертизи вважається прийнятим замовником.
Згідно з листом ОСОБА_3 , який наданий у засвідченій копії, скерованим відповідачем за допомогою засобів поштового листування, вона повідомляє про можливість часткового виконання зобов`язання, повідомити реквізити для перерахування. Лист датований 04.11.2022. За його змістом відповідач підтверджує укладення договору позики 27.03.2014, просить переглянути умови щодо відсотків, сума яких значно перевищує суму позики, за відсутності доходів у неї під час воєнного стану, оскільки ОСОБА_3 з дітьми перебуває за кордоном у зв`язку зі збройною агресією РФ проти України (т.с.2 а.с. 158-160).
Позивач та відповідач ОСОБА_3 визнали, що 09.12.2022 ОСОБА_3 в рахунок наявної заборгованості в АТ КБ «Приватбанк» на рахунок ОСОБА_2 сплатила 37500 гривень, які позивач врахував для зменшення позовних вимог 20.02.2023 (вх.№ заяви від 22.03.2023). Відповідна квитанція (т.с.2 а.с.161) наявна у справі, датована 09.12.2022 та досліджена судом, призначення «переказ власних коштів».
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
У статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц).
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною третьою статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
За таких обставин, згідно з нормами сімейного законодавства, умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, чи надавав інший з подружжя згоду на укладення договору позики (постанова Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 520/6471/17, від 21 вересня 2022 року у справі № 348/2263/19). Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 26 лютого 2026 року у справі № 760/17566/24.
З огляду на вищевикладене, предметом дослідження суду мають бути обставини щодо доведеності, по перше - укладання договору саме в інтересах сім`ї, по друге - отримане майно, в цьому випадку грошові кошти, повинні бути використані в інтересах сім`ї.
У цій справі суд, встановивши лише факт перебування у шлюбі ОСОБА_3 з ОСОБА_1 (встановлений у судовому порядку факт проживання їх однією сім`єю до жовтня 2015 року) на час складання розписки та взявши до уваги її текст щодо отримання грошової позики для придбання будинку, дійшов висновку про доведеність факту укладання договору позики в інтересах сім`ї, та солідарного обов`язку з його повернення, однак з урахуванням того, що між подружжям уже здійснений поділ їх спільного майна, під час якого право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у рівних частках, дійшов висновку про доцільність стягнення заборгованості з відповідачів у рівних частках, при цьому вирахувавши з частки ОСОБА_3 суму часткового погашення боргу, здійсненого вже під час розгляду справи.
Такий висновок не ґрунтується на зібраних у справі доказах, встановлених у ній обставинах, та не відповідає положенням ст. 65 СК України.
Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 не є учасником договору позики від 27.03.2014, матеріали справи не містять жодних доказів того, що під час укладання договору позики у формі складання ОСОБА_3 розписки отримано згоду ОСОБА_1 на його укладання.
Під час поділу майна подружжя, зокрема, й будинку АДРЕСА_1 , суду не повідомлялося про наявність розписки від 27.03.2014.
На думку колегії суддів, у цій справі відсутні будь-які докази використання отриманих за договором позики коштів саме на придбання вищезазначеного будинку.
Фактично така обставина зазначена тільки в тексті самої розписки, що складена ОСОБА_3 за відсутності жодних свідків.
За вказаних обставин, до самого тексту розписки щодо встановленої у ній мети отримання коштів колегія суддів ставиться критично.
Інших доказів, які б слугували джерелом підтвердження факту використання отриманих за договором позики коштів в інтересах сім`ї, а саме для придбання подружжям будинку АДРЕСА_1 , матеріали справи не містять.
Колегія суддів також зауважує, що наведений в оскаржуваному рішенні висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19), не є застосовним до цієї справи, оскільки у постанові Великої Палати Верховного Суду встановлено, що при оформленні договору позики приватний нотаріус отримала заяву дружини, якою вона надала згоду своєму чоловікові на укладення договору позики. У справі, що переглядається такої згоди ОСОБА_1 не надавав.
Враховуючи, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 , яка фактично визнала позовні вимоги, не надали суду достовірних доказів, які би відповідали критерію «поза розумним сумнівом», висновок суду першої інстанції щодо доведеності отримання грошової позики в інтересах сім`ї та використання їх для придбання будинку є помилковим.
У судовому засіданні представники сторін не заперечували, що будь-які рішення про розподіл між колишнім подружжям боргових зобов`язань відсутні, а спір про поділ майна, зокрема і вказаного будинку, вирішений судом, під час розгляду якого суди усіх інстанцій не встановлювали наявності такої розписки.
За таких обставин, суд першої інстанції не мав підстав для стягнення з ОСОБА_1 частини суми боргу за договором позики, оскільки цей договір не покладає його виконання на чоловіка позичальниці, він не надавав згоди на укладання договору позики, факт використання таких коштів в інтересах сім`ї не підтверджений жодними доказами, що виключає виникнення солідарного обов`язку в іншого з подружжя, тому ОСОБА_1 не може відповідати за зобов`язаннями колишньої дружини в розумінні ст. 65 СК України.
Крім того, за змістом ч.4 ст. 63 та ч. 2 ст. 73 СК України чоловік може відповідати своєю часткою майна у спільній сумісній власності подружжя за умови, що договір був укладений в інтересах сім`ї, а одержане за договором використано на його потреби.
При цьому, апеляційний суд бере до уваги висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладені у постанові від 13 грудня 2023 року у справі № 489/1101/21 (провадження № 61-11382св22) де колегія суддів відхилила доводи касаційної скарги про те, що суди не встановили тієї обставини, на що позичальником були витрачені отримані у борг кошти: в інтересах сім`ї, чи у власних інтересах, що є основним для правильності визначення солідарного обов`язку колишнього подружжя, оскільки відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, у цьому випадку, саме на позивача покладено обов`язок доведення таких обставин, так як саме позивачка звернулася до суду з позовом та заявила відповідні позовні вимоги, які повинна була довести, що було її процесуальним обов`язком. Інше тлумачення цієї обставини буде свідчити про безпідставний перерозподіл тягаря доказування, що не узгоджується з нормами процесуального права.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом і у постанові від 26 квітня 2023 року у справі № 522/16362/16-ц (провадження № 61-10426св22).
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Касаційний суд вже звертав увагу, що досить часто учасники цивільного обороту у спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Касаційний суд зауважив, що використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22)).
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина перша, третя статті 12, частина перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Апеляційний суд підкреслює, що ОСОБА_2 просив суд про солідарне стягнення боргу з відповідачів, однак, суд першої інстанції за власною ініціативою вирішив спір, стягнувши кошти з відповідачів у рівних частках, порушивши межі позовних вимог та принцип диспозитивності.
Однак, суд першої інстанції на вищевказані норми закону належної уваги не звернув, не з`ясував, чи дійсно кошти, отримані за договором позики, витрачені в інтересах сім`ї, у зв`язку з чим, дійшов помилкового висновку про достатність правових підстав для покладення на ОСОБА_1 обов`язку погашення боргу разом з ОСОБА_3 .
На думку колегії суддів, наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 частини коштів, сплачених ОСОБА_3 за договором позики від 27.03.2014, у порядку регресу, може бути предметом розгляду іншої справи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За положеннями пп. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2026 року в частині задоволення позову до ОСОБА_1 з ухваленням у цій частині нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог до  ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що у справі відсутні докази на підтвердження обставин щодо фактичного витрачання отриманих у позику коштів в інтересах сім`ї.
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року № 186/1743/15-ц, зокрема зазначено, що у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Так, з огляду на вищенаведене, колегія суддів звертає увагу, що оскільки  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Нінчук-Худякової О.М.оскаржував рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2026 року тільки в частині стягнення з нього боргу за договором позики, тому рішення в частині, що стосується позовних вимог до  ОСОБА_3 колегія суддів не переглядала, відтак, з урахуванням вимог ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд позбавлений можливості робити висновки щодо частини рішення, що стосується  ОСОБА_3 , тому не змінює суми стягнення.
В силу вимог частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Звертаючись до суду з позовом,  ОСОБА_2 мав сплатити судовий збір у розмірі 5363,76 грн, за подання апеляційної скарги  ОСОБА_1 сплатив 4304,07 грн.
Зважаючи на скасування рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та постановлення в цій частині нового рішення, відповідно до норм ч. 13 ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд змінює і розподіл судових витрат шляхом покладення на ОСОБА_3 понесених ОСОБА_2 судових витрат зі сплати судового збору за подання позову до суду, що складає 5363,76 грн.
З огляду на задоволення апеляційної скаргиОСОБА_1 , колегія суддів вважає за необхідне стягнути на його корись з ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 4304,07 грн. 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 

УХВАЛИЛА :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Нінчук-Худякової Олени Миколаївни– задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2026 року в частині задоволення позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 – скасувати. Ухвалити в цій частині нову постанову про відмову в задоволенні позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 5363 (п`ять тисяч триста шістдесят три) гривень 76 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 4304 (чоти тисячі триста чотири) гривні 07 копійок.
В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2026 року не оскаржувалося та апеляційним судом не переглядалося.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 21 травня 2026 року.

Головуючий:

Судді: