ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" червня 2026 р. справа № 300/1866/26
м. Івано-Франківськ
Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Главач І.А., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (надалі, також – позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася в суд з позовною заявою до Департаменту соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації (надалі, також – відповідач, Департамент соціальної політики Івано-Франківської ОДА) в якій просить:
– визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення Департаменту соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації у встановленні статусу та видачі ОСОБА_1 посвідчення категорії 1;
– зобов`язати Управління соціального захисту населення Департаменту соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації надати ОСОБА_1 статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорії 1, починаючи з 17.12.2025 та видати відповідне посвідчення.
Позовні вимоги мотивовані тим, що за результатами проведеного медичного огляду позивачці встановлено статус особи з інвалідністю ІІ групи, із зазначенням захворювання, пов`язаного з впливом іонізуючого випромінювання та інших шкідливих факторів внаслідок аварії на ЧАЕС. У зв`язку з цим, позивачка, на її думку, набула право на видачу їй посвідчення особи, постраждалої від Чорнобильської катастрофи категорії 1. Однак, за результатами розгляду заяви позивачки про видачу їй такого посвідчення, відповідач прийняв рішення про відмову у видачі посвідчення у зв`язку з відсутністю нормативних підстав для його видачі. Зважаючи на те, що позивачка набула статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи із визначенням такої причини у офіційному висновку МСЕК, то, на її думку, відмова відповідача у встановленні їй статусу особи, постраждалої від Чорнобильської катастрофи категорії 1 та видачі відповідного посвідчення є неправомірною. У зв`язку з цим просила позов задовольнити (а.с. 1-21).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.04.2026 даний позов залишено без руху. Визначено позивачці десятиденний строк для усунення недоліків шляхом подання до суду документа про сплату судового збору у розмірі 1331,20 грн, або документ що підтверджує право позивачки на звільнення від сплати судового збору (а.с. 24-26).
15.04.2026 на електронну пошту Івано-Франківського окружного адміністративного суду від позивачки надійшла заява про усунення недоліків, до якої долучено квитанцію про сплату судового збору (а.с. 30-31).
15.04.2026 на адресу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від позивачки надійшла заява про усунення недоліків, до якої долучено квитанцію про сплату судового збору (а.с. 32-33).
Таким чином, недоліки позовної заяви, визначені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху було усунуто в повному обсязі.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.04.2026 відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), відповідно до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с. 34-36).
01.05.2026 на адресу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У своєму відзиві відповідач вказує, що відповідно до статей 11 та 14 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що станом на 01.01.1993 вони прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, належать до потерпілих від Чорнобильської катастрофи категорії 4. На підставі Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 № 76-VIII (набрав чинності з 01.01.2015), виключено статтю 2 Закону та скасовано статтю 23, якою передбачалося надання відповідних пільг і компенсацій особам, віднесеним до категорії 4 потерпілих від Чорнобильської катастрофи. Зазначає, що медико-соціальною експертною комісією причинний зв`язок інвалідності позивачки з Чорнобильською катастрофою встановлено після набрання чинності вказаним Законом. Тому, на переконання відповідача, підстави для видачі позивачці посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорії 1 відсутні. Водночас зазначив, що прийняття рішення щодо видачі посвідчення особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи належить до компетенції обласної комісії з визначення осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, при обласній державній адміністрації, а не приймається рішенням Департаментом, як це зазначено у позовних вимогах. В зв`язку із наведеним, просить суд в задоволенні позову відмовити (а.с. 40-44).
Головуючий суддя Главач І.А. по даній адміністративній справі перебував на лікарняному з 18.05.2026 по 22.05.2026, у зв`язку з чим строки, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України продовжуються на строк періоду непрацездатності.
16.06.2026 до відділу документального забезпечення – канцелярії Івано-Франківського окружного адміністративного суду від позивачки надійшло клопотання про долучення доказів, яким до матеріалів справи долучено документи, що підтверджують наявність у позивачки статусу особи з інвалідністю ІІ групи (а.с. 45-50).
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою, яка постраждала від Чорнобильської катастрофи категорії 4, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 25.05.1993 (а.с. 10).
Відповідно до змісту експертного висновку Львівської регіональної міжвідомчої експертної комісії № 14 від 17.12.2025, ОСОБА_1 , на підставі наданих документів встановлено діагноз: Са тіла матки pT1N0M0, група ІІІ та вказано, що дане захворювання пов`язане з впливом радіоактивного опромінення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Хвороби, які не зазначаються в такому експертному висновку, слід вважати непов`язаними (а.с. 17).
За змістом витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 253/26/231/В з рішення № 253/26/231/Р від 21.01.2026, ОСОБА_1 з 06.01.2026 встановлено ІІ групу інвалідності, причина інвалідності – захворювання, пов`язані з впливом радіоактивного опромінення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС (а.с. 46-50).
У подальшому позивачка звернулася до відповідача із заявою про видачу їй посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорії 1.
У відповідь на дану заяву позивачки, Департамент соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації надіслав позивачці лист № 100/05.3-04/09-25 від 27.01.2026, у якому зазначив, що відповідно до статей 11 та 14 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що станом на 01.01.1993 вони прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, належать до потерпілих від Чорнобильської катастрофи категорії 4. На підставі Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 № 76-VIII (набрав чинності з 01.01.2015), виключено статтю 2 Закону та скасовано статтю 23, якою передбачалося надання відповідних пільг і компенсацій особам, віднесеним до категорії 4 потерпілих від Чорнобильської катастрофи. Зазначає, що медико-соціальною експертною комісією причинний зв`язок інвалідності позивачки з Чорнобильською катастрофою встановлено після набрання чинності вказаним Законом. Тому, на переконання відповідача, підстави для видачі позивачці посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорії 1 відсутні (а.с. 19).
Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивачка звернулася з даною позовною заявою до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд встановив таке.
Відповідно до частини 5 статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я, визначає Закон України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ (надалі, також – Закон № 796-ХІІ).
Визначення статусу постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи здійснюється відповідно до статей 9, 11 і 14 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 9 Закону № 796-ХІІ, особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи є, зокрема, потерпілі від Чорнобильської катастрофи громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 11 Закону № 796-ХІІ, до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема, особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 14 Закону № 796-ХІІ, для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи особа з інвалідністю з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи (статті 10, 11 і частина третя статті 12), щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, хворі внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу, – категорія 1.
Отже, для отримання постраждалими статусу категорії 1 необхідні три умови: 1) інвалідність; 2) статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи; 3) причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою.
Відповідно до статті 65 Закону № 796-ХІІ, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України. Дітям, які не досягли повноліття, посвідчення видаються на загальних підставах та вручаються батькам. При зміні категорії, а також у випадках, передбачених статтею 17 цього Закону, посвідчення підлягає заміні. Посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та Потерпілий від Чорнобильської катастрофи є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом. Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій.
На виконання зазначеного Закону постановою Кабінету Міністрів України № 51 від 20.01.1997, чинної до 24.07.2018, затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що регулює правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи (надалі, також – Порядок № 51).
Відповідно до пункту 10 Порядку № 51, інвалідам із числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілим від Чорнобильської катастрофи, віднесеним до категорії 1, щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, посвідчення видаються на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності відповідної групи, пов`язаної з наслідками Чорнобильської катастрофи.
Як встановлено судом, рішення відповідача, яким позивачці відмовлено у видачі посвідчення особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, мотивовано виключенням статті 2 та скасуванням статті 23 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", якою передбачалося надання відповідних пільг і компенсацій особам, віднесеним до 4-ї категорії потерпілих від Чорнобильської катастрофи.
Визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій до ухвалення Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" № 76-VIII від 28.12.2014 містилося у статті 2 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Відповідно до цієї статті до зон радіоактивного забруднення віднесено такі зони: зона відчуження, зона безумовного (обов`язкового) відселення, зона гарантованого добровільного відселення та зона посиленого радіоекологічного контролю.
Аналогічне визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій містилося у статті 2 Закону України "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи".
01.01.2015 набув чинності Закон України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" № 76-VIII від 28.12.2014, яким статтю 2 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи було виключено (підпункт 1 пункту 4). Виключено також абзац 5 частини 2 статті 2 Закону України Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, який визначав зону посиленого радіоекологічного контролю як одну із зон радіоактивно забруднених територій.
Однак, цими законами не передбачено, що раніше видані посвідчення особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи 4 категорії, є недійсними.
Так, суд зауважує, що позивачка набула статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи 4-ї категорії 25.05.1993, тобто до 01.01.2015, і цей статус є безстроковий.
Виключення з 01.01.2015 зони посиленого радіоекологічного контролю не позбавляє позивачку статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 4, оскільки такий статус було набуто правомірно, а законні підстави для його припинення відсутні.
Крім того, Закон № 796-ХІІ у редакції, чинній після 01.01.2015, передбачає надання особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 4, певних пільг та компенсацій. Зокрема, статті 51, 56 вказаного Закону передбачають надання особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 4, додаткової пенсії та пільг щодо обчислення стажу роботи (служби).
Отже, виключення з 01.01.2015 зони посиленого радіоекологічного контролю із переліку радіоактивно забруднених територій не позбавляє статусу потерпілого осіб, яким раніше було встановлено статус і видано посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи. Особа, якій видано безтермінове посвідчення громадянина, який постійно проживав на території зони посиленого радіологічного контролю (категорія 4), для цілей застосування пункту 1 частини 1 статті 14 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", вважається потерпілим від Чорнобильської катастрофи.
Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду в постанові від 20.03.2019 у справі № 697/121/17.
Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4 зберігається за особою, якій він присвоєний, довічно, і його позивачка отримала до 01.01.2015 на передбачених Законом підставах, а зміни, внесені до законодавства про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, жодним чином не впливають на статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4, який було отримано до 01.01.2015.
Враховуючи викладене та той факт, що позивачу встановлено ІІ групу інвалідності (захворювання пов`язане з впливом радіоактивного опромінення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС), то позивач має право на отримання статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1.
Стаття 13 Закону № 796-ХІІ передбачає, що держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобов`язується відшкодувати її за пошкодження здоров`я або втрату працездатності громадянами та їх дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. На державу покладаються також зобов`язання щодо своєчасного медичного обстеження, лікування і визначення доз опромінення учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до статті 1 Закону № 796-ХІІ, державна політика в галузі соціального захисту потерпілих від Чорнобильської катастрофи та створення умов проживання і праці на забруднених територіях базується на принципі пріоритету життя та здоров`я людей, які потерпіли від Чорнобильської катастрофи; соціального захисту людей, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Суд зазначає, що Департамент соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації не надав суду доказів щодо прийняття комісією рішення за заявою позивачки, при цьому, листом від 27.01.2026 № 100/05.3-04/09-25 відповідач відмовив у задоволенні заяви позивачки про оформлення та присвоєння позивачці статусу постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та видачі відповідного посвідчення.
Пунктом 2 Порядку № 551 визначено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, брали участь у ліквідації інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та проведенні на них регламентних робіт, громадян, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих, дружин (чоловіків) померлих громадян з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (потерпілих), смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою або з участю у ліквідації інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та проведенні на них регламентних робіт, а також опікунам дітей (на час опікунства) померлих громадян, смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, і надає право користуватися пільгами та компенсаціями, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі – Закон), іншими актами законодавства.
Згідно з пунктом 11 постанови Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 № 551, посвідчення видаються уповноваженими органами за зареєстрованим або фактичним місцем проживання особи на підставі рішень комісій з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян, утворених уповноваженими органами (далі – регіональні комісії).
Відповідно до розпорядження Івано-Франківської обласної державної адміністрації від 21.09.2018 № 546, утворено комісію та затверджено положення про комісію з визначення осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, при обласній державній адміністрації, відповідно до розділу 2 завдання, права та обов`язки Комісії видача чи відмова у видачі посвідчення особі що зазначена в пункті 1.1 розділу І Положення належить виключно до повноважень Комісії.
Враховуючи наведене, подані позивачем документи для отримання статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорії 1 повинні були бути передані відповідачем на розгляд вказаної комісії, а сам відповідач не є належним суб`єктом владних повноважень, на підставі закону, уповноваженим вирішувати питання надання статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Таким чином, бездіяльність Департаменту соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації щодо непередання заяви позивачки із доданими до неї документами на розгляд комісії є протиправною.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року по справі № 822/524/18, із посиланням на положення статей 1, 8, 85 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових прогалин щодо захисту прав людини та основних свобод, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
У контексті охарактеризованого критерію якості закону суд зазначає, що у випадку встановлення невідповідності окремих положень закону вказаному критерію, суд повинен застосувати найбільш сприятливий для особи спосіб тлумачення такого закону.
Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
В зв`язку із вищенаведеним, за наявності формальної підстави для відмови позивачці у прийнятті документів для встановлення статусу особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, законної мети такої відмови, для належного захисту порушених прав ОСОБА_1 слід зобов`язати Департамент соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації прийняти документи позивачки для встановлення їй статусу особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та внести подання до комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи при обласній державній адміністрації для розгляду питання щодо встановлення позивачці статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та видачі посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.
Слід зазначити, що частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Так, згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява № 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, №303-A, пункт 29).
Крім того, згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
При цьому, згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача – суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Враховуючи вищевикладене, суд робить висновок про часткове обґрунтування заявлених позовних вимог, тому позов підлягає задоволенню частково.
Суд вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд користується повноваженнями, передбаченими частиною другою статті 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: самостійно визначає формулювання резолютивної частини рішення суду, з метою її більш ефективного виконання та надання повного захисту правам позивача.
Щодо судових витрат суд звертає увагу на наступне.
Частина 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Документально підтвердженими судовими витратами в даній справі є витрати позивачки на сплату судового збору в розмірі 1331,20 грн згідно квитанції до платіжної інструкції № 270 від 10.04.2026 (а.с. 31).
Як наслідок, на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації підлягає стягненню частина сплаченого судового збору в розмірі 1064,96 грн, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Інші витрати, питання про розподіл яких може бути вирішено судом, відсутні.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

У Х В А Л И В:
Позов задовольнити частково. 
Визнати протиправною бездіяльність Департаменту соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації щодо ненаправлення заяви ОСОБА_1 та доданих до неї документів на розгляд Комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи при Івано-Франківській обласній державній адміністрації.
Зобов`язати Департамент соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації прийняти документи ОСОБА_1 для встановлення статусу особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та внести подання до Комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи при Івано-Франківській обласній державній адміністрації для розгляду питання щодо встановлення ОСОБА_1 статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та видачі посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації (код ЄДРПОУ 25925236, вул. Л. Курбаса, буд. 2, м. Івано-Франківськ, 76000) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) частину сплаченого судового збору в розмірі 1064 (одна тисяча шістдесят чотири) гривні 96 (дев`яносто шість) копійок. 
Копію рішення надіслати учасникам справи.
Відповідачу копію цього рішення надіслати через підсистему "Електронний суд".
Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ "Мої справи".
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:
позивачка – ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 );
відповідач – Департамент соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації (код ЄДРПОУ 25925236, вул. Л. Курбаса, буд. 2, м. Івано-Франківськ, 76000).

Суддя  Главач І.А.