ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

05 травня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 340/1346/25 (суддя Притула К.М., м. Кропивницький)	
Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),
суддів: Шальєвої В.А., Іванова С.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року у справі №340/1346/25 за позовом ОСОБА_1 до Кіровоградської обласної прокуратури про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 03 березня 2025 року звернувся до суду з позовом до Кіровоградської обласної прокуратури, згідно з яким, просить:
- визнати протиправною бездіяльність Кіровоградської обласної прокуратури щодо не нарахування і невиплати вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 та стягнути із вказаної установи на його користь вихідну допомогу при звільненні у сумі 230 400 грн (двісті тридцять тисяч чотириста гривень);
- визнати протиправною бездіяльність Кіровоградської обласної прокуратури щодо не нарахування і невиплати середнього заробітку за весь час затримки виплат при звільненні ОСОБА_1 та стягнути із вказаної установи на його користь середній заробіток за весь час затримки виплат по день ухвалення судового рішення.
Позов обґрунтовано тим, що право на одержання вихідної допомоги визначено КЗпП України і його норми прямо покладають обов`язок відповідача провести зі звільненим працівником повний розрахунок, зокрема виплатити і вихідну допомогу.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року, у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, у задоволені позову відмовлено повністю.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення відповідачем трудового законодавства саме під час звільнення на підставі наказу №31к від 03.02.2025 року, а також судових рішень, що б прямо підтверджували факт такого порушення. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування обставин справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, оскаржив його в апеляційному порядку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю. 
В апеляційній скарзі відтворює обґрунтування свого позову. Зазначає про непогодження з висновками суду першої інстанції в яких надано оцінку обставинам не проведення атестації позивача. Стверджує, що має місце незаконне звільнення його зі служби в органах прокуратури. Непогоджуєтся з процедурою атестації.
Вважає, що суд першої інстанції повинен був дійти до висновку про «наявність підстав для застосування до події його звільнення ч. 1 ст. 44 КЗпП України».
Посилається на те, що суд першої інстанції не провів повного та об`єктивного дослідження доказів в судовому засіданні та не встановив, що ненарахування та не виплата відповідачем усіх належних позивачу виплат при звільненні є реалізацією протиправної поведінки.
Згідно з відзивом на апеляційну скаргу, відповідач просить у задоволені скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Зазначає про відсутність в апеляційній скарзі підстав для скасування рішення суду першої інстанції. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 Судом працював на різних посадах в органах прокуратури у період з 17.10.2007 по 24.06.2021 (а.с.15-17).
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2022 року у справі 340/4319/21 позовні вимоги ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Другої кадрової комісії, Кіровоградської обласної прокуратури та керівника Кіровоградської обласної прокуратури про визнання неправомірними дій, визнання протиправним та скасування рішення задоволено, та вирішено:
- визнати протиправним та скасувати рішення другої кадрової комісії №180 від 02.04.2020 про неуспішне проходження атестації заступником начальника управління - начальником організаційно-методичного відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях прокуратури Кіровоградської області ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним та скасувати наказ керівника Кіровоградської обласної прокуратури №331 к від 24.06.2021 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів державного бюро розслідувань та нагляду за його оперативними підрозділами - начальника організаційно-методичного відділу прокуратури області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України “Про прокуратуру” з 25 червня 2021 року;
- поновити ОСОБА_1 на раніше займаній посаді заступника начальника управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів державного бюро розслідувань та нагляду за оперативними підрозділами - начальника організаційно-методичного відділу прокуратури області або на аналогічній посаді Кіровоградської обласної прокуратури з 25 червня 2021 року.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08 травня 2024 року у справі 340/106/24, часткове змінене постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Кіровоградської обласної прокуратури, Керівника Кіровоградської обласної прокуратури, Шістнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур про визнання неправомірними дій, скасування рішення про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задоволено, та вирішено:
- визнати протиправним та скасувати наказ керівника Кіровоградської обласної прокуратури №242к від 05.12.2023 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів державного бюро розслідувань та нагляду за його оперативними підрозділами - начальника організаційно-методичного відділу прокуратури області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 05 грудня 2023 року;
- визнати протиправним та скасувати Рішення Шістнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур №6 від 02.11.2023 року про неуспішне проходження атестації заступником начальника управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів державного бюро розслідувань та нагляду за його оперативними підрозділами - начальником організаційно-методичного відділу прокуратури Кіровоградської області ОСОБА_1 ;
- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів Державного бюро розслідувань та нагляду за його оперативними підрозділами – начальника організаційно-методичного відділу прокуратури Кіровоградської області з 06.12.2023 року.
Наказом №31к від 03.02.2025 року позивача було звільнено з адміністративної посади заступника начальника управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів Державного бюро розслідувань та нагляду за його оперативними підрозділами - начальника організаційно-методичного відділу прокуратури області, яка відповідно до п.9 ч.5 ст.81 ЗУ «Про прокуратуру» відповідає керівнику підрозділу обласної прокуратури з 05.02.2025 року (а.с.18).
Позивач 17.02.2025 звернувся до Кіровоградської обласної прокуратури із інформаційним запитом щодо розміру та складових виплат проведених при остаточному розрахунку (а.с.21).
Листом №27-23вих-25 від 21.02.2025 року відповідачем надано відповідну інформацію, щодо ненарахування йому вихідної допомоги (а.с.22,23).
Правомірність дії відповідача щодо не нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги є предметом спору переданого на вирішення суду.
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, враховуючи положення частини 1 статті 308 КАС України, згідно з якою суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, виходить з наступного.
Спірні відносини, що склались між сторонами регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законами України “Про прокуратуру” від 14.10.2014 №1697-VII (далі - Закон № 1697-VII), “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” від 19.09.2019 № 113-IX.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Нормою, яка регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення працівника, є стаття 44 КЗпП України.
Відповідно до статті 1 КЗпП України (у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Статтею 38 КЗпП України визначено право на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника. 
Так, за змістом частини 1 цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. 
Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку ….
Отже, при звільненні прокурор має права на отримання вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку, у випадках передбачених статтею 44 КЗпП України. 
Згідно зі статтею 44 Кодексу законів про працю України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Водночас як правильно встановлено судом першої інстанції та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, наказом відповідача від 03.02.2025 року позивача було звільнено з посади, у зв`язку з подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням, на підставі п.7 ч.1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» (а.с.18, 29).
Таким чином, як правильно з`ясував суд першої інстанції вимоги передбачені для отримання вихідної допомоги на підставі статті 44 Кодексу законів про працю України, а саме порушення роботодавцем законодавства про працю, що підтверджується судовим рішенням, що набрало законної сили у цьому випадку відсутні.
Звільнення позивача за його ініціативою за власним бажанням, відповідно до ст. 44 КЗпП України не є підставою для виплати вихідної допомоги, а отже суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволені позову.
Водночас надаючи оцінку доводам позивача, суд першої інстанції правильно зазначив про те, що рішення судів у справах 340/4319/21 та 340/106/24, на які посилався позивач в обґрунтування своїх вимог на отримання вихідної допомоги, є безпідставним, оскільки предметом розгляду у зазначених справах було визнання незаконним звільнення позивача у зв`язку з неприбуттям для проходження атестації. Такі обставини не є тотожними предмету цієї справи і не підтверджують порушення трудових прав позивача, саме під час звільнення на підставі наказу №31к від 03.02.2025 року.
Щодо посилань позивача на те, що він впродовж 5 років був позбавлений можливості пройти атестацію через незаконні звільнення, а з 31.01.2025 така можливість взагалі була скасована листом «МОПР» №25/003 від 31.01.2025 року, слід зазначити наступне. 
Так, як правильно зазначив позивач в апеляційній скарзі «предметом даного спору є виключно питання нарахування та виплати вихідної допомоги при звільнені», отже доводи позивача в апеляційній скарзі які стосуються неправильного проведення атестації та оцінок суду щодо цього; питання незаконності звільнення його зі служби в органах прокуратури; наявність підстав для застосування до події звільнення позивача ч.1 ст.44 КЗпП України та інші аргументи, що не стосуються спірних правовідносин щодо виплати позивачу вихідної допомоги не є доречними і важливими аргументами, оскільки не спростовують висновок суду про наявність підстав для відмови у задоволенні позову. 
Відносно доводів позивача, які викладені в апеляційній скарзі та які зводяться до незгоди з судовим рішенням слід зазначити, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків правосуддя, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду.
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Керуючись: статтями 241-245, 250, пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року у справі №340/1346/25 - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 05 травня 2026 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко 

суддя В.А. Шальєва 

суддя С.М. Іванов