номер провадження справи 15/17/26

ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2026 Справа № 908/571/26
м.Запоріжжя Запорізької області 
Господарський суд Запорізької області у складі судді Горохова Ігоря Сергійовича, за участю секретаря судового засідання Бойко Н.А., розглянувши матеріали справи
за позовом Виконувача обов`язків керівника Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області, 69035, м. Запоріжжя, вул. Якова Новицького, буд. 5 в інтересах держави в особі позивача: Міністерства освіти та науки України, 01135, м. Київ, пр. Берестейський, буд. 10 
до відповідачів:
1. Регіонального відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, 49000, м. Дніпро, вул. Центральна, буд. 6
2. Запорізького національного університету, 69011, м. Запоріжжя, вул. Університетська, буд. 66
3. Фізичної особи - підприємця Шолтис Олександра Володимировича, АДРЕСА_1 
про визнання недійсним договору, зобов`язання повернути нерухоме майно 

за участю представників учасників:
від прокуратури: Сполохова Я.А., службове посвідчення № 084947 від 30.03.2026;
позивача: не з`явився;
від відповідачів 1, 2, 3: не з`явився;

установив
05.03.2026 через підсистему “Електронний суд” до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Виконувача обов`язків керівника Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області, в інтересах держави в особі позивача: Міністерства освіти та науки України, до відповідачів: Регіонального відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, м. Дніпро, Запорізького національного університету, м. Запоріжжя, Фізичної особи - підприємця Шолтис Олександра Володимировича, м. Запоріжжя, з вимогами про:
- визнання недійсним договору про внесення змін № 4 до договору оренди від 01.09.2014 № 3314/д нерухомого майна, що належить до державної власності (нова реакція) від 29.07.2022 нежитлових приміщень № 63, № 65 першого поверху учбового корпусу № 2 – гуртожитку (літ. Е-6) за адресою: вул. Немировича-Данченка/Гастелло, 71/46, м. Запоріжжя;
- зобов`язання Фізичної особи - підприємця Шолтис Олександра Володимировича (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) повернути нерухоме майно – нежитлові приміщення № 63, № 65 першого поверху учбового корпусу № 2 - гуртожитку (літ. Е-6) за адресою: вул. Немировича - Данченка/Гастелло, 71/46, м. Запоріжжя.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу від 05.03.2026 здійснено автоматизований розподіл зазначеної позовної заяви між суддями, присвоєно їй єдиний унікальний номер судової справи 908/571/26 та визначено до розгляду судді Горохову І.С.
Ухвалою суду від 12.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/571/26. Ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 13.04.2026 об 11:00 год. 
18.03.2026 через підсистему “Електронний суд” від позивача до суду надійшли письмові пояснення у справі з документами (сформовані у підсистемі 17.03.2026), які позивач просить врахувати при розгляді справи по суті та, окрім іншого, розгляд справи здійснювати за відсутності представника позивача.
Ухвали суду про відкриття провадження у справі та призначення підготовчого засідання, виправлення описки, які були надіслані на адресу відповідача фізичної особи підприємця Щолтис О.В., повернулись до суду без вручення Укрпоштою адресату з підстав закінчення терміну зберігання. 
Ухвалою суду від 13.04.2026 підготовче засідання у справі відкладено на 27.04.2026 об 11:30 год. 
27.04.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 27.05.2026. 
Технічна фіксація засідання здійснювалась за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку vkz.court.gov.ua.
Судом перевірені повноваження присутньої в засіданні представниці прокуратури. Відводів складу суду не заявлено.
Позов заявлено з тих підстав, що між відповідачами укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності. Законодавством заборонено використання об`єктів та майна державних і комунальних закладів освіти не за освітнім призначенням. Орендар в розумінні положень Закону України «Про освіту» не є суб`єктом освітнього процесу, не надає освітні послуги та не є учасником освітнього процесу в закладі вищої освіти. Умовами договору сторони визначили, що об`єкт оренди може використовуватися за будь-яким цільовим призначенням. Нерухоме майно належить до майна закладу освіти, однак передано в оренду для його використання не з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, а з метою використання орендарем з будь-яким цільовим призначенням на власний розсуд. Невикористання певного приміщення закладом освіти не свідчить про те, що воно не належить до приміщення як об`єкту освіти. Спірний договір підлягає визнанню недійсним відповідно до статей 203, 215 ЦК України, у зв`язку з невідповідністю положенням Закону України «Про освіту» та Закону України «Про оренду державного та комунального майна». Наслідком визнання спірного договору оренди недійсним буде повернення орендованого приміщення орендодавцю. 
Міністерство освіти і науки України щодо суті надало наступні пояснення: законодавством заборонено використання об`єктів та майна державних і комунальних закладів освіти не за освітнім призначенням. З метою додаткових надходжень коштів для забезпечення надійної експлуатації будівель, котельного господарства, інженерних мереж та підвищення ефективності використання матеріально-технічної бази в закладах освіти, ураховуючи нормативно-правові та законодавчі акти, Міністерство надає позитивні висновки щодо надання майна в оренду та рекомендації щодо істотних умов при оформленні договорів оренди, якщо це не погіршує проведення навчального процесу та проживання студентів і учнів в гуртожитках. Міністерство не є стороною укладання договорів оренди між балансоутримувачами, Регіональними відділеннями Фонду державного майна України та орендарями, а як орган управління, при зверненні балансоутримувачів щодо надання погодження на укладення, продовження та внесення змін до договорів оренди, розглядає питання на Комісії з майнових питань підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міністерства та надає пропозиції щодо погодження або відмови на укладення, продовження та внесення змін до таких договорів оренди та повідомляє Балансоутримувача про прийняте рішення. Інформація щодо порушення умов спірного договору оренди державного нерухомого майна та неналежне використання державного майна у Міністерства відсутня. Просить врахувати обставини в письмових поясненнях при розгляді справи по суті. Розгляд справи здійснювати за відсутності представника Міністерства. 
Представники позивача та відповідачів 1, 2 та 3 в засідання не прибули.
Заяви по суті справи та докази в обґрунтування заяв до суду від відповідачів не надходили. 
Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. 
У зв`язку з ненаданням відповідачами відзиву на позовну заяву, суд вважає за можливе вирішити справу за наявними матеріалами. 
Судом проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення. 
Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд щодо спору зазначає наступне.
Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (Регіональне відділення) оголошено про проведення аукціону про передачу в оренду нерухомого майна нежитлових приміщень № 63, № 65 першого поверху учбового корпусу № 2 - гуртожитку (літ. Е-6), загальною площею 31.7 кв.м, що знаходяться за адресою: Запорізька обл., м. Запоріжжя, вул. Немировича - Данченка/Гастелло, 71/46, щодо якого прийнято рішення про продовження терміну дії чинного договору оренди від 01.09.2014 № 3314/д на аукціоні, ідентифікатор аукціону - LLP001-UА-20220118-17482.
29.07.2022 Регіональним відділенням (орендодавець), Запорізьким національним університетом (балансоутримувач) з Фізичною особою-підприємцем Шолтисом Олександром Володимировичем (орендар) укладено договір про внесення змін № 4 до договору оренди від 01.09.2014 № 3314/д нерухомого майна, що належить до державної власності (нова редакція) (договір).
Відповідно до п. 4 розділу І договору (Умови) об`єктом оренди є нежитлові приміщення № 63, № 65 першого поверху учбового корпусу № 2 - гуртожитку (літ. Е-6), загальною площею 31.7 кв.м, що знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Немировича-Данченка/Гастелло, 71/46. Ринкова (оціночна) вартість майна складає 132 215,00 грн (п. 6.1 розділу І договору).
Пунктом 1.1. розділу II договору передбачено, що орендодавець та балансоутримувач передають, а орендар приймає у строкове платне користування майно, зазначене у пункті 4 Умов, вартість якого становить суму, визначену у пункті 6 Умов.
Згідно з п. 12.1 розділу II договору цей договір укладено на строк, визначений y пункті 12 Умов. Перебіг строку договору починається з дня набрання чинності цим договором. Цей договір набирає чинності в день його підписання сторонами (нотаріального посвідчення, якщо відповідно до законодавства договір підлягає нотаріальному посвідченню). Строк оренди за цим договром починається з дати підписання акта приймання-передачі і закінчується датою припинення цього договору.
Акт приймання-передачі майна підписаний між сторонами 01.09.2014.
Пунктом 12 розділу 1 договору визначено, що цей договір діє до 29.08.2026 включно.
Відповідно до п. 1.2 договору оренди, майно передається в оренду з метою іншого використання нерухомого майна (розміщення майстерні з надання поліграфічних послуг). 
Відповідно до п. 5.1 договору оренди, орендар зобов`язується використовувати орендоване майно відповідно до його призначення, визначеного в пункті 1.2 та умов цього договору. 
Відповідно до п. 6.1 договору оренди, орендар має право використовувати орендоване майно відповідно до його призначення та умов цього договору. 
11.09.2019 між сторонами підписано договір про зміни № 3 до договору оренди від 01.09.2014 та пункт 1.2 договору доповнено наступним підпунктом, а саме: 1.2.1 Використання орендованого державного майна не за цільовим призначенням забороняється. 
29.07.2022 між сторонами укладено договір про внесення змін № 4 до договору оренди від 01.09.2014№ 3314/д нерухомого майна, що належить до державної власності (нова редакція).
Відповідно до п. 7.1 договору про зміни № 4, об`єкт оренди може бути використаний за будь-яким цільовим призначенням, як виключення, передбачене абз. 10 п. 29 Порядку. 
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно учбовий корпус № 2 - гуртожиток літ. Е-6, який розташований за адресою: Запоріжжя, вул. Немировича - Данченка/вул. Гастелло, 71/46 перебуває в державній власності (власник - Держава в особі Міністерства освіти і науки України).
Право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна за Міністерством освіти і науки України зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності від 24.02.2005 серія та номер САА № 959490.
На підставі наказів Міністерства освіти і науки України від 11.07.2018 № 753 «Про закріплення державного майна за Запорізьким національним університетом» та від 15.08.2019 № 1116 «Про внесення змін у додаток до наказу Міністерства освіти і науки України від 11.07.2018 № 753» вищевказаний об`єкт нерухомого майна перебуває на праві господарського віддання у Запорізького національного університету.
Відповідно до інформації, розміщеної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Орендар приміщення закладу освіти - фізична особа-підприємець Шолтис Олександр Володимирович здійснює такі види економічної діяльності: 73.11 рекламні агентства (основний), 73.12 посередництво в розміщенні реклами в засобах масової інформації, 18.13 виготовлення друкарських форм і надання інших поліграфічних послуг.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 53 Конституції України передбачає, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно- технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про освіту» освіта є державним пріоритетом, що забезпечує інноваційний, соціально-економічний і культурний розвиток суспільства. Фінансування освіти є інвестицією в людський потенціал, сталий розвиток суспільства і держави. Державну політику у сфері освіти визначає Верховна Рада України, а реалізують Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки, інші центральні органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.
Згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України «Про освіту» засадами державної політики у сфері освіти та принципами освітньої діяльності є, зокрема людиноцентризм; верховенство права; забезпечення якості освіти та якості освітньої діяльності; доступність для кожного громадянина всіх форм і типів освітніх послуг, що надаються державою.
Приписами ч. 1 ст. 10 Закону України «Про освіту» передбачено, що до невід`ємних складників системи освіти входить вища освіта.
Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України «Про освіту» метою вищої освіти є здобуття особою високого рівня наукових та/або творчих мистецьких, професійних і загальних компетентностей, необхідних для діяльності за певною спеціальністю чи в певній галузі знань.
Положення ч. 3 ст. 22 Закону України «Про освіту» передбачають, що заклад освіти залежно від засновника може діяти як державний, комунальний, приватний чи корпоративний.
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про вищу освіту» заклад вищої освіти - окремий вид установи, яка є юридичною особою приватного або публічного права, діє згідно з виданою ліцензією на провадження освітньої діяльності на певних рівнях вищої освіти, проводить наукову, науково-технічну, інноваційну та/або методичну діяльність, забезпечує організацію освітнього процесу і здобуття особами вищої освіти, післядипломної освіти з урахуванням їхніх покликань, інтересів і здібностей.
Згідно з витягом із Реєстру суб`єктів освітньої діяльності Запорізький національний університет належить до сфери управління Міністерства освіти і науки України, форма власності - державна (інформація у вільному доступі в мережі інтернет за покликанням: https://registry.edbo.qov.ua/university/137/).
Відповідно до пп. 1.1, 1.12. Статуту Запорізького національного університету, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 11.08.2025 № 1133 (далі - Статут) Запорізький національний університет (Університет) є юридичною особою, заснований на державній формі власності й належить до Міністерства освіти і науки України, має закріплене за ним на праві господарського відання майно, може від свого імені набувати майнових та особистих немайнових прав і мати обов`язки.
Пунктом 1.9 Статуту визначено, що Університет є багатогалузевим (класичним) закладом вищої освіти, що провадить освітню, методичну, наукову, науково-технічну, інноваційну, мистецьку та виховну діяльність, забезпечує організацію освітнього процесу і здобуття особами вищої та післядипломної освіти з урахуванням їхніх покликань, інтересів і здібностей, здійснює фундаментальні та прикладні наукові дослідження, сприяє поширенню наукових знань, провадить культурнопросвітницьку діяльність, має розвинуту інфраструктуру навчальних, наукових, навчально-наукових та науково-виробничих підрозділів, які забезпечують виконання його місії і завдань як національного закладу освіти.
Згідно з п. 10.1. Статуту матеріально-технічну базу Університету становлять будівлі, споруди, земля, комунікації, обладнання, транспортні засоби, гуртожитки та інші матеріальні цінності.
Положеннями пункту 10.2 визначено, що майно закріплюється за Університетом на праві господарського відання і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню, відчуженню, приватизації або використанню не за призначенням, передачі у власність юридичним, фізичним особам без згоди МОН та Конференції трудового колективу Університету, крім випадків, передбачених законодавством.
Запорізький національний університет є вищим закладом освіти державної форми власності, підпорядкованим Міністерству освіти і науки України, за яким на праві господарського відання закріплюються будівлі, споруди, земля, комунікації, обладнання, транспортні засоби, гуртожитки та інше майно, з метою забезпечення статутної діяльності закладу вищої освіти (освітньої, наукової та культурно-просвітницької діяльності).
Суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, права та обов`язки фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, а також компетенція державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері освіти визначено положеннями Закону України «Про освіту».
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2022 у справі № 917/1090/21.
Статтею 80 Закону України «Про освіту» визначено, що до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать: нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо; майнові права, включаючи майнові права інтелектуальної власності на об`єкти права інтелектуальної власності, зокрема інформаційні системи, об`єкти авторського права та/або суміжних прав; інші активи, передбачені законодавством. Майно закладів освіти, яке не використовується для провадження видів діяльності, передбачених спеціальними законами, може бути вкладом у спільну діяльність або використане відповідно до статті 81 цього Закону.
Положення ч. 1 ст. 70 Закону України «Про вищу освіту» передбачають, що матеріально-технічна база закладів вищої освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші матеріальні цінності.
Із змісту наведених вище норм вбачається, що об`єкт освіти - це не тільки навчальний заклад, а й будівлі, споруди, землі, комунікації, обладнання та інші цінності підприємств системи освіти (подібний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 906/164/17, від 25.07.2018 у справі № 906/143/17, від 10.10.2018 у справі № 917/1934/17, від 16.04.2024 у справі № 922/9883/23, від 11.06.2024 у справі № 923/1030/21).
Згідно з ч. 1 ст. 79 Закону України «Про освіту» майно навчальних закладів може використовуватись як додаткове джерело фінансування цих закладів шляхом отримання доходів від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.
Відповідно до ч. 4 ст. 80 Закону «Про освіту» об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню для провадження видів діяльності, не передбачених спеціальними законами, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, з урахуванням визначення уповноваженим органом управління можливості користування державним або комунальним нерухомим майном відповідно до законодавства.
З наведеного слідує, що приписами Закону України «Про освіту» чітко встановлена заборона на використання майна державних та комунальних закладів освіти не за освітнім призначенням. Приміщення, які становлять матеріально-технічну базу об`єкта освіти, можуть бути передані в оренду виключно для діяльності, пов`язаної з навчально-виховним чи навчально-виробничим процесом. Невикористання навчальним закладом своїх приміщень для навчального процесу, недостатнє фінансування державного чи комунального навчального закладу не надає права передачі їх в оренду з іншою метою, ніж пов`язаною з освітньою діяльністю.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 16.01.2026 у справі № 910/13246/24, від 25.06.2024 у справі № 923/1292/21, від у справі № 922/3883/23, від 09.04.2024 у справі № 927/400/23, від у справі № 910/14998/22, від 08.11.2022 у справі № 917/1090/21, від 20.01.2022 у справі № 906/1551/20, від 17.01.2023 у справі № 902/51/21, від 30.03.2021 у справі № 922/2712/19, від 13.10.2021 № 923/1169/20.
Верховний Суд у постанові від 03.12.2024 у справі № 914/3310/23 зазначив, що обмеження, встановлені частиною 4 статті 80 Закону України «Про освіту», поширюються на всі заклади освіти незалежно від рівня акредитації, в тому числі на заклади вищої та передвищої освіти.
Закон України «Про освіту» не містить переліку послуг, які можуть надаватися в орендованих приміщеннях закладів освіти, проте, враховуючи загальну спрямованість положень цього Закону, такі послуги повинні мати пов`язаність з навчально-виховним процесом чи його учасниками (правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 13.11.2024 у справі № 927/1424/23, від 17.09.2024 у справі № 927/55/23, від 22.05.2024 у справі № 906/1105/22).
Системний аналіз вищенаведених приписів закону передбачає, що договір оренди майна закладів освіти має обмеження щодо використання такого майна і такі обмеження (цільове призначення) повинні бути встановлені у самому договорі. Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28.01.2026 у справі № 906/1105/22, від 13.11.2024 у справі № 927/1424/23, від 17.09.2024 у справі № 927/55/23, від 23.07.2024 у справі № 912/673/23, від 16.04.2024 у справі № 922/3883/23.
Разом з тим, всупереч викладеному, умовами договору сторони визначили, що майно передається в оренду з метою іншого використання нерухомого майна (розміщення майстерні з надання поліграфічних послуг).
Приміщення, які орендує ФОП Шолтис О.В. за оспорюваним договором належать до майна закладу освіти, однак передані останньому у користування не з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, а з цільовим призначенням майна – об`єкт оренд може використаний за будь-яким призначенням, як виключення, передбачене абз. 10 п. 29 Порядку. 
З огляду на викладене, укладаючи спірний договір сторони не дотрималися вимог ст. 80 Закону України «Про освіту», не обмежили мету використання приміщення, яка мала б бути пов`язана з освітнім процесом чи обслуговування учасників освітнього процесу.
Згідно з п. 29 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483 (Порядок) майно, що перебуває у державній та комунальній власності, яке передається в оренду за результатами проведення аукціону, може використовуватися за будь-яким цільовим призначенням, крім майна закладів освіти.
Абзацом 10 Порядку передбачено можливість надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується в освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі та щодо можливості передачі в оренду майна закладу освіти, що перебуває в аварійному стані або не використовується у діяльності таких закладів відповідно.
Аналогічні положення щодо надання в оренду тимчасово вільних приміщень закладів освіти, передбачені положеннями підпункту 2 пункту 8 постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 № 796 «Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності» та пункту 29 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483 (далі - Порядок № 483).
Відповідно до ч. 6 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» особливості оренди державного та комунального майна можуть встановлюватися виключно законами.
Закон України «Про освіту» є спеціальним законом у питаннях регулювання правового режиму використання майна закладу освіти, регулювання суспільних відносин, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, а також компетенції державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері освіти.
З огляду на викладене, Перелік № 796 та Порядок № 483 не можуть мати перевагу над Законом України «Про освіту», оскільки є підзаконними нормативно - правовими актами і мають застосовуватися лише з урахуванням приписів вказаного Закону, який має вищу юридичну силу, тобто за умови дотримання імперативних вимог частини четвертої статті 80 цього Закону щодо заборони використання об`єктів освіти і науки не за цільовим (освітнім) призначенням (правові позиції Верховного Суду, викладені в постановах від 28.01.2026 у справі № 906/1105/22, від 14.02.2024 у справі № 910/14998/22).
Вирішальним в аспекті неухильного дотримання вимог ст. 80 Закону України «Про освіту» законодавець визначає обов`язкове використання об`єктів освіти і науки, що фінансуються з бюджету, за цільовим призначенням, тобто тісну пов`язаність мети такого використання (в тому числі на умовах оренди) з забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу.
Частиною першою ст. 178 ЦК України передбачено, що об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті.
Відповідно до частини другої цієї статті види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі. Види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти обмеженооборотоздатні), встановлюються законом.
Об`єкти освіти і науки, що не підлягають приватизації, мають особливий статус та перебувають під особливою державною охороною, тобто згідно із ст. 178 ЦК України належать до обмеженооборотоздатних об`єктів. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 13.11.2024 у справі № 927/1424/23, від 17.09.2024 у справі № 927/55/23, від 23.07.2024 у справі № 912/673/23.
Таким чином, визнання об`єктів, що не можуть перебувати у користуванні, вилучені з цивільного обороту, обмежені в обороті, є умовою дотримання конституційного режиму права користування на зазначені об`єкти.
Правовий титул (правова підстава) виникнення речових прав володіння, користування, розпорядження такими об`єктами визначається законодавчими актами, зокрема Конституцією України, Законом України «Про приватизацію державного і комунального майна», Законом України «Про освіту», іншими законами. Саме законодавчими актами забороняється перебування певних об`єктів власності Українського народу, державної та комунальної власності у користуванні. У свою чергу неможливість існування у таких об`єктів користувача унеможливлює виникнення у нього таких прав.
Фізична особа підприємець Шолтис О.В. користуючись на підставі оскаржуваного договору приміщеннями № 63, № 65 першого поверху учбового корпусу № 2 гуртожитку Запорізького національного університету, здійснює діяльність, не пов`язану з наданням послуг із забезпечення освітнього процесу або обслуговування учасників цього процесу, а використовує зазначені приміщення на власний розсуд.
Суспільні відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності, визначає виключний перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, встановлює уніфікований порядок їх ліцензування, нагляд і контроль у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності регулюються Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності».
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», до переліку видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відноситься освітня діяльність, яка ліцензується з урахуванням особливостей, визначених спеціальними законами у сфері освіти.
Згідно з офіційними даними, розміщених в реєстрі суб`єктів освітньої діяльності не містяться будь-які відомості про здійснення освітньої діяльності ФОП Шолтис Олександром Володимировичем.
Крім того, відповідно до інформації розміщеної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, орендар приміщення закладу освіти - Фізична особа-підприємець Шолтис О.В. здійснює такі види економічної діяльності: 73.11 рекламні агентства (основний), 73.12 посередництво в розміщенні реклами в засобах масової інформації, 18.13 виготовлення друкарських форм і надання інших поліграфічних послуг.
Вказане свідчить про те, що орендар в розумінні положень Закону України «Про освіту» не є суб`єктом освітнього процесу, не надає освітні послуги, не є учасником освітнього процесу в закладі вищої освіти.
Ураховуючи те, що приміщення, які передано в оренду є будівлями державного навчального закладу, то вони можуть передаватись в оренду виключно з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо цим закладом, обов`язково пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників цього процесу.
Велика Палата Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 зазначила, що в якості додаткових джерел фінансування навчальних закладів законом передбачається можливість залучити, у тому числі доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання. Проте надання в оренду таких приміщень, споруд, обладнання, що тимчасово не задіяні, дозволяється лише для їх використання, пов`язаного з навчально-виховним процесом відповідного навчального закладу.
Невикористання певного приміщення закладом освіти не свідчить про неприналежність цього приміщення до об`єкта освіти. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 905/1266/17, від 10.04.2018 у справі № 906/165/17, від 04.07.2018 у справі № 902/653/17, від 14.04.2021 у справі № 917/782/20, від 20.01.2022 у справі № 906/1551/20, від 07.06.2022 у справі № 911/1645/21.
Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 19, п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» підставою для відмови продовження договору оренди є неможливість використання об`єкта за цільовим призначенням, яке заявлено потенційним орендарем, у разі якщо орендар не має права використовувати майно за будь-яким цільовим призначенням згідно з випадками і з урахуванням обмежень, встановлених Порядком № 483.
З огляду на вищевикладене, нежитлові приміщення № 63, № 65 першого поверху учбового корпусу № 2 - гуртожитку (літ. Е-6), загальною площею 31,7 кв.м, що знаходиться за адресою: Запорізька область, місто Запоріжжя, вулиця Немировича-Данченка/Гастелло, 71/46, передано в оренду ФОП Шолтис О.В. всупереч забороні, встановленій законодавством про освіту, а отже спірний договір про внесення змін № 4 до договору оренди від 01.09.2014 №3314/ д суперечить вимогам ст. 79, ч. ч. 1, 4 ст. 80 Закону України «Про освіту», ч. 6 ст. 2, п. 1 ч. 1 ст. 19, п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».
Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання В момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (абз. 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України).
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України), зокрема, про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Таким чином, у розумінні ст.ст. 203, 215 ЦК України недійсність договору законодавець пов`язує з невідповідністю змісту договору нормам закону.
Враховуючи, що за договором оренди, нежитлові приміщення № 63, № 65 першого поверху учбового корпусу № 2 - гуртожитку (літ. Е-6), загальною площею 31.7 кв.м, що знаходиться за адресою: вул. Немировича-Данченка/Гастелло, 71/46, м. Запоріжжя, надані в оренду для використання за будь-яким цільовим призначенням, а орендар за договором не є учасником освітнього процесу, договір про внесення змін № 4 до договору оренди від 01.09.2014 № 3314/д нерухомого майна, що належить до державної власності від 29.07.2022 відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України підлягає визнанню судом недійсним у зв`язку з його невідповідністю положенням Закону України «Про освіту» та Закону України «Про оренду державного та комунального майна».
Верховний Суд у постанові від 12.03.2025 у справі № 903/492/24 аналізуючи питання визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди приміщення у разі його продовження на підставі статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», звернув увагу на те, що оскільки оскаржуваною додатковою угодою договір оренди фактично викладено у новій редакції (про що прямо вказано у її назві, а також вбачається зі змісту, крім того, зазначена угода укладена за результатами відкритого аукціону) в такий спосіб прокурором правильно визначено предмет позову у справі - визнання недійсним саме Договору про внесення змін №4 до договору оренди від 01.09.2014 №3314/д, а не договору оренди.
Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
Пунктом 4.3 розділу II Договору передбачено, що майно вважається повернутим з оренди з моменту підписання сторонами акта повернення з оренди орендованого майна.
Постановою Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.02.2024 по справі 917/1173/22 вкотре підтверджено сталі висновки Верховного Суду про те, що нежитлові приміщення, які становлять матеріально-технічну базу об`єктів освіти, не можуть використовуватися не за освітнім призначенням, а можуть бути передані в оренду виключно для діяльності, пов`язаної з навчально-виховним чи навчально-виробничим процесом.
Також об`єднана палата дійшла висновку, що договір оренди нежитлового приміщення об`єкта освіти, укладений у порушення вимог Закону України «Про освіту», може визнаватися судом недійсним саме як оспорюваний правочин на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, а правовим наслідком визнання такого договору недійсним є повернення орендованого приміщення орендодавцю або балансоутримувачу як стороні за спірним договором.
У пунктах 66, 67, 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 викладено такі висновки:
За змістом абзацу першого частини першої статті 216 ПК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним із таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo у фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац другий частини першої статті 216 ПК України).
За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається у його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію у натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).
Цивільний кодекс України визначає такі загальні юридичні наслідки недійсності правочину: (1) основний - двостороння реституція - повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану, тобто становища, яке існувало до його вчинення (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України): (2) додатковий - відшкодування збитків і моральної шкоди винною стороною на користь другої сторони недійсного правочину та третьої особи, якщо їх завдано у зв`язку із вчиненням такого правочину (частина друга статті 216 цього Кодексу)».
У постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.08.2023 у справі № 918/862/22, від 26.01.2022 у справі № 924/637/20 викладено уточнюючий висновок про те, що правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину, а двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину.
Частиною 1 ст. 785 ЦК України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Частина 2 ст. 795 ЦК України передбачає, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.
Пунктом 4.1. договору про внесення змін до договору оренди передбачено, що у разі припинення договору оренди, орендар зобов`язаний звільнити протягом трьох робочих днів орендоване майно від належних орендарю речей і повернути його відповідно до акта повернення.
Відповідно до договору про внесення змін до договору оренди Запорізький національний університет є балансоутримувачем, а Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях є Орендодавцем нерухомого майна, розташованого за адресою: Запорізька область, місто Запоріжжя, вулиця Немировича-Данченка/Гастелло, 71/46.
Таким чином, у разі визнання судом недійсним договору про внесення змін № 4 до договору оренди від 01.09.2014 №3314/д з моменту укладення, орендар - ФОП Шолтис О.В. буде зобов`язаний повернути орендоване майно балансоутримувачу - Запорізькому національному університету та орендодавцю - Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях.
З огляду на викладене, договір про внесення змін № 4 до договору оренди від 01.09.2014 № 3314/д на підставі ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України підлягає визнанню недійсним, а орендоване приміщення - поверненню Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях та Запорізькому національному університету.
Відповідно до ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Частиною 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Конституційний Суд України рішенням від 03.12.2025 № 6-р(ІІ)/2025 визнав неконституційними окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в тім, що вони надають прокуророві можливість здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.
Відповідно до пунктів 3 та 4 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України, окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», які визнано неконституційними, втрачають чинність із 01 січня 2027 року, та що це рішення не поширюється на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, які виникли під час чинності окремих приписів частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», визнаних неконституційними, та продовжують існувати після втрати ними чинності.
У мотивувальній частині рішення Конституційний Суд України наголосив, що представництво інтересів держави в суді, передбачене пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, має винятковий та субсидіарний характер. Прокурор може здійснювати таке представництво лише у випадках, коли цього вимагає захист конституційно значущих інтересів держави та коли компетентний орган не забезпечує такого захисту належним чином. Законодавче регулювання цієї функції повинно відповідати принципам, закріпленим у Конституції України, зокрема принципам верховенства права, рівності сторін у судовому процесі та заборони надмірного втручання держави у сферу прав і свобод людини.
Конституційний Суд України також зазначив, що в умовах правового режиму воєнного стану особливої ваги набуває всебічне забезпечення захисту інтересів держави Україна, а неперервність виконання прокуратурою визначених Конституцією України функцій є важливою передумовою належного функціонування держави в цей період (пункт 9 мотивувальної частини). Такий конституційний підхід підтверджує правомірність здійснення прокурором представництва інтересів держави у спірних правовідносинах до моменту втрати чинності відповідними нормами або до їх законодавчого врегулювання, за умови наявності визначених законом підстав для такого представництва.
На вказане також звернув увагу Верховний Суд у п. 68 постанови від 18.12.2025 у справі № 160/4161/24.
Верховний Суд у постанові від 09.10.2024 у справі № 394/438/22 зазначив, що винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми е поняття «інтерес держави».
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 3-рп/9 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Оскільки «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17).
Конституцією України кожному гарантовано право на освіту. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам (ст. 53 Конституції України).
Відповідно до п. 4.1. рішення Конституційного Суду України від 04.03.2004 № 1-4/2004 освіта визнається однією з пріоритетних сфер соціально - економічного, духовного та культурного розвитку суспільства.
З огляду на викладені положення законодавства захист прав учнів та вихованців навчальних закладів є загальнодержавним пріоритетом для країни, а забезпечення здійснення освітнього процесу та реалізація державної освітньої політики неможлива без належної матеріально-технічної бази.
Інтереси держави у даному випадку полягають у захисті прав учнів на отримання освіти у навчальному закладі зі створеними відповідними умовами для їх функціонування і розвитку, зокрема і їх матеріальної бази, а також забезпечення безпечних і нешкідливих умов навчання.
Крім того, інтереси держави у сфері правовідносин, пов`язаних із раціональним та ефективним використанням майна, полягають у забезпеченні правомірного обігу майнових прав на відповідні об`єкти, дотриманні встановленого законом порядку їх використання, а також у визнанні та захисті законних форм такого використання.
У даному випадку звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання недопустимості незаконного користування державним майном, а також повернення незаконно переданого в оренду майна.
Отже, спірні правовідносини відповідають саме об`єктивно винятковій моделі - коли в умовах правового режиму воєнного стану, з урахуванням позиції уповноваженого органу, ефективний судовий захист інтересів держави без участі прокурора є неможливим. У цих правовідносинах прокурор захищає не «приватний» інтерес, а публічний (державний) інтерес. Без представництва прокурором інтересів держави в суді у спірних правовідносинах державний інтерес залишиться незахищеним.
У постанові Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 906/240/18 зазначено, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено, зокрема у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17).
У пунктах 79-81 постанови від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Звертаючись до компетентного органа до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.
Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 зазначено, що сам факт не звернення уповноваженого суб`єкта владних повноважень до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захисти порушені державні інтереси, свідчить про те, що указаний суб`єкт неналежно виконує свої повноваження.
За ст. 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами.
Згідно з ст. 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» управління об`єктами державної власності здійснюється уповноваженими органами влади з метою задоволення державних та суспільних потреб.
Частиною 1 ст. 4 вказаного Закону визначено, що суб`єктами управління об`єктами державної власності, поміж інших, є міністерства (далі - уповноважені органи управління) та Фонд державного майна України.
Відповідно до п. 32 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань надають орендодавцям об`єктів державної власності згоду на оренду державного майна і пропозиції щодо умов договору оренди, які мають забезпечувати ефективне використання орендованого майна та здійснення на орендованих підприємствах технічної політики в контексті завдань галузі.
Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 69 Закону України «Про освіту» державний нагляд (контроль) у сфері освіти здійснюється з метою реалізації єдиної державної політики в цій сфері та спрямований на забезпечення інтересів суспільства щодо належної якості освіти та освітньої діяльності.
Державний нагляд (контроль) у сфері освіти здійснюється центральним органом виконавчої влади із забезпечення якості освіти та його територіальними органами. Центральний орган виконавчої влади із забезпечення якості освіти та його територіальні органи діють на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені цим Законом та іншими законами України.
Відповідно до Положення про Міністерство освіти і науки України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 630, Міністерство освіти і науки України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.
Підпунктом 89 п. 4 вказаного Положення Міністерство освіти і науки України здійснює управління об`єктами державної власності, що належить до сфери його управління та згідно пп. 3 п. 5 Положення - контролює діяльність підприємств, установ та організацій, що належить до сфери його управління.
Міністерство освіти і науки України реалізує права та обов`язки уповноваженого Кабінетом Міністрів України органу стосовно Інституту, як центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки, у підпорядкуванні та сфері управління якого перебуває Інститут, п. 2.1 Положення.
Окрім того, Міністерство освіти і науки України, як власник, має повний комплекс прав та обов`язків щодо спірного майна.
Відповідно до ст. 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Зважаючи на викладене, Міністерство освіти і науки України є органом уповноваженим у даних правовідносинах на захист інтересів держави у розумінні положень ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».
Вознесенівська окружна прокуратура м. Запоріжжя, на підставі та в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», зверталась до Міністерства освіти і науки України з запитами від 22.08.2025 № 52-103-6600вих-25, від 28.11.2025 № 52-103-9390вих-25 та від 05.12.2025 № 52-103-9597вих-25, в яких повідомляла про факт укладення оспорюваного Договору та його невідповідності вимогам ст. 80 Закону України «Про освіту».
Листом від 12.02.2026 № 1/2726-26 Міністерство освіти і науки України повідомило, що інформація щодо порушення умов договору оренди державного нерухомого майна та неналежного використання державного майна у Міністерстві відсутня, у зв`язку з чим Міністерство не ініціювало питання щодо припинення договору.
Отже, вказаний суб`єкт владних повноважень, попри обізнаність про наявність про порушення інтересів держави, не вжив жодних заходів реагування з метою захисту державних інтересів, як наслідок, інтереси держави фактично залишились без захисту.
Беручи до уваги бездіяльність вказаного органу державної влади, є виключний випадок, за якого порушення відповідачем інтересів держави супроводжується неналежним виконанням уповноваженим органом функцій із їх захисту, що призводить до виникнення у органів прокуратури не лише права, а й обов`язку вжити заходів з представництва інтересів держави в суді.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18.
Таким чином, підставою реалізації прокурором представницьких функцій у даному випадку стала усвідомлена пасивна поведінка уповноваженого суб`єкта на захист порушених інтересів у даній справі - Міністерства освіти і науки України, його бездіяльність щодо захисту суспільної потреби у встановленні законності при вирішенні суспільно значимого питання законності використання майна закладу освіти, недопущення незаконної передачі третім особам для цілей, не пов`язаних з освітньою діяльністю та навчально-виховним освітнім процесом.
На виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» окружною прокуратурою повідомлено позивача - Міністерство освіти і науки України про намір прокурора звернутися до суду з даним позовом.
Спірний договір укладений між трьома учасниками з Запорізьким національним університетом (як балансоутримувачем), Відділенням Фонду (як орендодавцем) та ФОН ОСОБА_1 (як орендарем). При цьому Міністерство освіти не є учасником договору.
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню також загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено, зокрема, право кожної особи на судовий захист шляхом визнання недійсним правочину.
Попередньо наведеними положеннями ст.ст. 203, 215 ЦК України визначені загальні умови недійсності правочинів. Поряд з цим, ч. 3 ст. 215 надає право одній із сторін або іншій заінтересованій особі у випадку, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, заперечувати його дійсність на підставах, встановлених законом.
У пункті 51 постанови від 02.09.2022 р. у справі № 125/2157/19 Велика Палата Верховного Суду надала правовий висновок стосовно застосування наведених правових норм та вказала, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним: необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду; за результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.
Відтак, пред`явлення позову про недійсність правочину полягає у можливості звернення до суду: однієї із сторін правочину до іншої (або інших); заінтересованою особою до сторін правочину. Тому суб`єктний склад учасників спору (справи) повинен відповідати цим принципам.
Ще однією обставиною, яка впливає на визначення суб`єктного складу учасників спору є положення ст. 216 ЦК України, яка окреслює загальний майновий наслідок недійсності правочину реституцію.
У пунктах 54-56 постанови від 02.09.2022 р. у справі № 125/2157/19 Велика Палата Верховного Суду надала правовий висновок стосовно застосування статей 215, 216 ЦК України та вказала, що: вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину; оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно; оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа; за відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі; самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права,- вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину; застосування реституції, як наслідку недійсності правочину, насамперед відновлює права учасників цього правочину; інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувану; якщо повернення майна його відчужувану не відновлює права позивача, то судом може бути застосований інший ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог.
Отже, вимога про застосування реституції направлена на відновлення прав учасників цього правочину, які існували до моменту його вчинення; відповідна вимога може бути заявлена не тільки стороною правочину, але й іншою зацікавленою особою; учасниками реституції є сторони недійсного правочину.
Таким чином, Запорізький національний університет, як учасник спірного договору та реституції, має статус відповідача.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Фонд державного майна України», Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику, зокрема у сфері оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності.
Враховуючи, що спірний договір укладено також за волевиявленням Регіонального відділення Фонду держмайна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, за таких обставин останнє є співвідповідачем у справі.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16.10.2025 у справі № 917/1173/22.
Отже, у прокурора наразі наявні підстави для здійснення представництва інтересів держави в суді. Таке звернення прокурора до суду спрямоване на забезпечення дотримання встановленого Конституцією України принципу верховенства права, задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні питання про передачу в оренду державного майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані,ю на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Відповідно до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Відповідно до ч. 1 – 3 ГПК України, учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. 
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. 
Відповідачами у справі не надано заяв по суті справи та доказів в обґрунтування заперечень щодо позову. 
З урахуванням наведених обставин, наданих доказів, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню повністю. 
Судовий збір покладається на відповідачів. 
Керуючись ст. ст. 129, 231, 232, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд 
вирішив
Позов задовольнити повністю. 
Визнати недійсним договір про внесення змін № 4 до договору оренди від 01.09.2014 № 3314/д нерухомого майна, що належить до державної власності (нова реакція) від 29.07.2022 нежитлових приміщень № 63, № 65 першого поверху учбового корпусу № 2 - Гуртожитку (літ. Е-6) за адресою: вул. Немировича-Данчєнка/Гастелло, 71/46, м. Запоріжжя, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, Запорізьким національним університетом та фізичною особою-підприємцем Шолтисом Олександром Володимировичем.
Зобов`язати фізичну особу-підприємця Шолтиса Олександра Володимировича (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) повернути нерухоме майно - нежитлові приміщення № 63, № 65 першого поверху учбового корпусу № 2 - гуртожитку (літ. Е-6) за адресою: вул. Немировича-Данченка/Гастелло, 71/46, м. Запоріжжя Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (вул. Центральна, буд. 6, м. Дніпро, 49000, ідентифікаційний код 42767945) та Запорізькому національному університету (вул. Жуковського, буд. 66, м. Запоріжжя, 69600, ідентифікаційний код 02125243), шляхом підписання акту прийому-передачі майна.
Стягнути з фізичної особи-підприємця Шолтис Олександра Володимировича (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь Запорізької обласної прокуратури в особі Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя (адреса місцезнаходження: 69035, Запорізька область, місто Запоріжжя, вулиця Якова Новицького, 5, ідентифікаційний код 02909973, розрахунковий рахунок: UА438201720343180001000000271, відкритий в державній казначейській службі України, м. Київ, МФО 820172, отримувач: Запорізька обласна прокуратура, ідентифікаційний код 02909973, код класифікації видатків бюджету - 2800) кошти, витрачені у 2026 році на сплату судового збору при здійсненні представництва інтересів держави у розмірі 1774,93 грн (одна тисяча сімсот сімдесят чотири гривні 93 коп.). Видати наказ. 
Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (вул. Центральна, буд. 6, м. Дніпро, 49000, ідентифікаційний код юридичної особи: 42767945) на користь Запорізької обласної прокуратури в особі Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя (адреса місцезнаходження: 69035, Запорізька область, місто Запоріжжя, вулиця Якова Новицького, 5, ідентифікаційний код юридичної особи 02909973, розрахунковий рахунок: UА438201720343180001000000271, відкритий в державній казначейській службі України, м. Київ, МФО 820172, отримувач: Запорізька обласна прокуратура, ідентифікаційний код 02909973, код класифікації видатків бюджету - 2800) кошти, витрачені у 2026 році на сплату судового збору при здійсненні представництва інтересів держави у розмірі 1774,93 грн (одна тисяча сімсот сімдесят чотири гривні 93 коп.). Видати наказ. 
Стягнути з Запорізького національного університету (вул. Жуковського, буд. 66, м. Запоріжжя, 69600, ідентифікаційний код 02125243) на користь Запорізької обласної прокуратури в особі Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя (адреса місцезнаходження: 69035, Запорізька область, місто Запоріжжя, вулиця Якова Новицького, 5, ідентифікаційний код 02909973, розрахунковий рахунок: UА438201720343180001000000271, відкритий в державній казначейській службі України, м. Київ, МФО 820172, отримувач: Запорізька обласна прокуратура, ідентифікаційний код 02909973, код класифікації видатків бюджету - 2800) кошти, витрачені у 2026 році на сплату судового збору при здійсненні представництва інтересів держави у розмірі 1774,93 грн (одна тисяча сімсот сімдесят чотири гривні 93 коп.). Видати наказ. 

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Судове рішення складено повністю 29 травня 2026 року.

Суддя І. С. Горохов