ЄУН справи: 336/1641/25
Номер провадження: 1-кп/336/551/2026

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 червня 2026 року       м. Запоріжжя 
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченої ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
представника потерпілого ОСОБА_6 ,
представника цивільного відповідача ПАТ «НАСК «ОРАНТА» ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12025082050000088 від 11.01.2025 стосовно
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт Веселе Веселівського району Запорізької області, громадянки України, яка має незакінчену вищу освіту, незаміжньої, офіційно непрацевлаштованої, яка має на утриманні двох малолітніх дітей з інвалідністю 2015 р.н., яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої, 
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 2 ст. 286 КК України,
ВСТАНОВИВ:
10 січня 2025 року, приблизно о 13 годині 40 хвилин, водій ОСОБА_4 , керуючи технічно справним автомобілем «Mitsubishi Pajero Wagon», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснювала рух по проїзній частині вул. Чарівної зі сторони вул. Бочарова у напрямку вул. Цитрусової в м. Запоріжжі, зі швидкістю в інтервалі від 30,53 км/год до 33,41 км/год, та наближалась до нерегульованого пішохідного переходу, що знаходиться в районі будинку № 127 по вул. Чарівній, який позначено інформаційно-вказівним знаком 5.38.1 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 (далі - ПДР).
В цей же час, в районі вищевказаного нерегульованого пішохідного переходу, в межах дії знаку 5.38.1 «Пішохідний перехід» ПДР, на проїзну частину вул. Чарівної на смугу руху автомобіля вийшов пішохід ОСОБА_8 , який рухався по правому краю проїзної частини вул. Чарівної, та під час руху змінив напрямок руху ліворуч в напрямку смуги руху автомобіля, перетинаючи проїзну частину вул. Чарівної, справа-наліво за напрямком руху автомобіля «Mitsubishi Pajero Wagon», реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Під час руху водій ОСОБА_4 , наближаючись до вищевказаного нерегульованого пішохідного переходу, в межах дії знаку 5.38.1 «Пішохідний перехід» ПДР, де здійснював рух пішохід ОСОБА_8 , маючи технічну можливість уникнути наїзду шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування автомобіля до його повної зупинки, діючи зі злочинною недбалістю, заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу не вжила, та скоїла наїзд на пішохода ОСОБА_8 .
Своїми діями водій ОСОБА_4 порушила вимоги п. 18.1 ПДР, відповідно до яких водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.
Порушення водієм ОСОБА_4 вимог п. 18.1 ПДР, зі змінами та доповненнями, з технічної точки зору перебувають в причинному зв`язку з настанням події дорожньо-транспортної пригоди, оскільки остання мала технічну можливість запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_8 шляхом застосуванням своєчасного екстреного гальмування автомобіля і зупинкою до місця наїзду.
B результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження, з якими доставлений до КНП «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» ЗОР, де ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 277 від 14.01.2025, смерть ОСОБА_8 настала від поєднаної тупої травми голови, тулубу, лівої верхньої та нижньої кінцівки з переломами кісток скелету та ушкодженням внутрішніх органів, яка привела до розвитку шоку. Всі ушкодження, виявлені при проведенні експертизи, утворились незадовго до надходження в стаціонар та у сукупності перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті та мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень.
Невиконання водієм автомобіля «Mitsubishi Pajero Wagon», реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_4 , вимог п. 18.1 ПДР, з технічної точки зору, знаходяться в прямому причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди.

В судовому засіданні обвинувачена свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, визнала частково. Пояснила, що 10.01.2025 приблизно о 13:30 год. рухалася в автомобілі Mitsubishi Pajero по проїзній частині вул. Чарівній зі швидкістю приблизно 30 км/год. В автомобіля вона була одна, їхала по своїм справам. Погода була ясна, суха. По цій дорозі вона проїжджає майже кожного дня. Праворуч від проїзної частини в напрямку руху від зупинки «Заводська» здійснювався ремонт тротуару. Про ремонті роботи їй було відомо, оскільки він вже здійснювався кілька днів. Проте ремонтні роботи ніяк не були позначені, зокрема не була огороджена частина проїзної частини для руху людей. Вона бачила пішохідний перехід, на ньому нікого не було, але вздовж дороги та по газону ходили люди. Потерпілий також рухався вздовж дороги, як розуміє, він обходив місце ремонту. Вона продовжувала рух, прийнявши автомобілем ліворуч, ближче до лінії розмежування смуг руху, подалі від узбіччя дороги. Обвинувачена навіть не зрозуміла, коли обвинувачений змінив траєкторію руху та почав переходити дорогу. Зазначила, що це відбулося не на пішохідному переході, а десь за декілька метрів до нього. Підкреслила, що всю увагу сконцентрувала вперед, на пішохідний перехід, не дивилася по бокам, не думаючи, що пішохід буде переходити дорогу. Коли вона побачила потерпілого прямо поперед капоту, вдарила по гальмам, руль відвернула ліворуч. Після удару, проїхавши вперед, зупинила автомобіль. Вийшла з машини, побачила, що потерпілий лежить на землі. Дівчина, яка раніше допитувалася в суді як свідок, вже викликала швидку допомогу, тому обвинувачена сама до швидкої не телефонувала. ОСОБА_4 бачила у потерпілого невеличку пляму крові. Потерпілий лежав на дорозі, намагався встати, що йому не дозволяли, поборючись за стан його здоров`я. Досить хутко приїхала швидка допомога, не за викликом, а випадково проїжджаючи повз. Згодом приїхала поліція, хто саме її викликав - обвинуваченій не відомо. Поліція її опитала, повезла до закладу охорони здоров`я для проходження огляду на стан алкогольного та іншого сп`яніння. Потерпілого повезли до лікарні, вона попрохала свого товариша, що б він супроводжував потерпілого. Після проходження огляду на стан сп`яніння, вона відразу поїхала до потерпілого у лікарню. Вона просила лікарів здійснити огляд потерпілого та необхідні дослідження - рентген, КТ тощо. Лікарі її запевнили, що все добре, всі дослідження зроблені, життю потерпілого нічого не загрожує - у нього відсутні перелами, лише розсічення голови. Вона пропонувала лікарям допомогу, зокрема ліки, їжу та одяг для потерпілого. Приблизно о 7 вечора, потерпілому «зашили голову». Коли він повернувся у палату, знову запропонувала лікарям допомогу. Лікарі запевнили, що всім забезпечує держава. Також вона телефонувала сину потерпілого, той відповів, що обізнаний із тим, що сталося, і буде сам цим займатися. Вона пробула у лікарні десь до 9 вечора, коли вже її попрохали залишити медичний заклад. Наступного дня вона також приїхала до лікарні, пропонувала лікарям допомогу, проте їй також відповідали, що допомога не потрібна, життю потерпілого нічого не загрожує, і в понеділок його випишуть. У понеділок їй повідомили, що потерпілий помер. Надалі вона з`ясовувала у завідувача відділення лікарні, чому помер потерпілий. Їй пояснили, що стан потерпілого був стабільний, він помер через свій вік. Обвинувачена показала, що ні особисто потерпілому, ні його родичам матеріальну чи моральну шкоду не відшкодовувала. У судових дебатах зазначила, що визнає вину, у вчиненому розкаюється, розуміє, що життя людини не повернеш, однак вона не могла передбачити, що потерпілий несподівано змінить напрямок руху. Щодо цивільного позову зазначила, що не має змоги відшкодувати завдану шкоду - батько дітей ніяк не допомагає, вона сама утримує дітей з інвалідністю, її майно та її батько залишилися на окупованій території України. 

Захисник вказував, що органом досудового розслідування не було встановлено місце наїзду на потерпілого. Згідно з дослідженими судом доказами це відбулося між знаком та дорожньою розміткою. Тобто, сторона обвинувачення не довела яке саме порушення ПДР допустила ОСОБА_4 - порушення п. 18.1 чи 12.3. Утім просив суд призначити обвинуваченій покарання з випробуванням, не позбавляючи права керування транспортними засобами, зокрема посилаючись на те, що реальне відбування покарання та позбавлення права керування позбавить обвинувачену доходу, що унеможливіть відшкодування шкоди. 

Вина ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, підтверджується належними, допустимими та достовірними доказами, які безпосередньо були досліджені в судовому засіданні та які в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для постановлення обвинувального вироку, а саме:
- відомостями, що містяться у протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 10.01.2025, схемою до вказаного протоколу та фототаблицею, де зафіксована ділянка місцевості по вул. Чарівній в м. Запоріжжі, поблизу будинку 127 , де відбулась ДТП із зображенням на схемі, зокрема: автомобіля Mitsubishi Pajero та напрямком його руху; напрямку руху пішоходу; плям РБК, що залишені потерпілим; знаками 5.38.1, 5.38.2 ПДР, розміткою 1.14.1 ПДР (т. 1 а.с. 138-150);
- даними щодо погодних умов, що викладені у відповідній довідці Запорізького облансого центру з гідрометеорології (т. 1 а.с. 153);
- відомостями щодо куту спуску проїзної частини на ділянці дорозі в районі буд. 27 по вул. Чарівній у м. Запоріжжі, які зазначені у відповіді Департаменту архітектури та містобудування на запит слідчого із долученою до відповіді схемою (т. 1 а.с. 154, 155);
- даними, що містяться у протоколі огляду від 15.01.2025, відповідно до якого слідчим було оглянуто DVD-R диск з відеозаписом з камери відеоспостереження «Безпечне місто» на перехресті вул. Чарівної та Героїв 55-ї бригади в м. Запоріжжі (т. 1 а.с. 156-159). 
- висновками судової фототехнічної експертизи № СЕ-19/108-25/1254-ФП від 20.01.2025, згідно з якими:
1.3 урахуванням наданого на експертизу файлу з назвою: «10.01.2025 13_39_03 (UTC+02_00).mkv», який містить відеозапис, що знаходиться на наданому диску для лазерних систем зчитування «MEDIA» з написами: «TMFP601BL12115604 5В», місце наїзду (контакту) на пішохода, знаходиться на відстані від правого краю проїзної частини (в напрямку, попутному руху автомобіля, іменованого як: «Mitsubishi Pajero Wagon» реєстраційний номер НОМЕР_4 ) в інтервалі від 2,52 м до 2,72 м.
2. З урахуванням наданого на експертизу файлу з назвою: «10.01.2025 13 39 03 (UTC+02_00).mkv», який містить відеозапис, що знаходиться на наданому диску для лазерних систем зчитування «MEDIA» з написами: «TMFP601BL12115604 5В», час, який минув з моменту виходу пішохода на проїзну частину до моменту наїзду (контакту) на нього автомобілем, іменованим як: «Mitsubishi Pajero Wagon» реєстраційний номер НОМЕР_5 знаходиться в інтервалі від 8,38 с до 8,46 с.
3. З урахуванням наданого на експертизу файлу з назвою: «10.01.2025 13_39_03 (UTC+02_00).mkv», який містить відеозапис, що знаходиться на наданому диску для лазерних систем зчитування «MEDIA» з написами: «TMFP601BL12115604 5В», час, який минув з моменту зміни напрямку руху ліворуч пішоходом до моменту наїзду (контакту) на нього автомобілем, іменованим як: «Mitsubishi Pajero Wagon» реєстраційний номер НОМЕР_6 знаходиться в інтервалі від 5,88 с до 5,96 с.
4. З урахуванням наданого на експертизу файлу з назвою: «10.01.2025 13_39_03 (UTC+02_00).mkv», який містить відеозапис, що знаходиться на наданому диску для лазерних систем зчитування «MEDIA» з написами: «TMFP601BL12115604 5В», швидкість руху автомобіля, іменованого як: «Mitsubishi Pajero Wagon» реєстраційний номер НОМЕР_7 знаходиться в інтервалі від 30,53 км/год до 33,41 км/год.
5. З урахуванням наданого на експертизу файлу з назвою: «10.01.2025 13_39_03 (UTC+02_00).mkv», який містить відеозапис, що знаходиться на наданому диску для лазерних систем зчитування «MEDIA» з написами: «TMFP601BL12115604 5В», автомобіль, іменований як: «Mitsubishi Pajero Wagon» реєстраційний номер НОМЕР_3 (лівим габаритним краєм) рухається межах його смуги руху, зміщуючись ліворуч, на відстань від лінії 1.1 ПДР, яка знаходиться в інтервалі від 0,62 м до 0,82 м (а.с. 161-172);
- згаданим відеозаписом, що був безпосередньо відтворений у судовому засіданні (т. 1 а.с. 174);
- висновками судової інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/108-25/1261-ІТ від 23.01.2025, відповідно до яких на момент проведення огляду та експертного дослідження рульове керування, робоча гальмівна система та ходова частина автомобіля Mitsubishi Pajero Wagon (номерний знак НОМЕР_3 ) знаходились у працездатному стані;
- висновками судово-медичного експерта № 277 від 07.02.2025, згідно з якими, зокрема:
1. Смерть ОСОБА_8 , настала від поєднаної тупої травми голови, тулубу, лівої верхньої та нижньої кінцівки з переломами кісток скелету та ушкодженням внутрішніх органів яка привела до розвитку шоку.
Це підтверджується виявленням прижиттєвих ушкоджень кісток скелету та внутрішніх органів (описаних у п. № 3 підсумків), а також морфологічними ознаками шоку нестабільність гемодинаміки з схильністю до гіпотонії (за даними історії хвороби), повнокров`я, порушення гемодинаміки, набряк головного мозку; повнокров`я, вогнищевий альвеолярний набряк легень; венозне повнокров`я міокарда, печінки, нирки; рідкий стан крові в порожнинах серця та великих судинах.
2. Всі ушкодження виявлені при проведенні експертизи трупа ОСОБА_8 , утворилися незадовго до надходження до стаціонару, в сукупності перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті та мають ознаки Тяжких тілесних ушкоджень.
3. Рана та крововилив в м`які тканини в лівій тім`яній області утворились від дії тупого предмету з переважаючою травмуючою поверхнею в вище вказану ділянку голови.
Садно в області проекції правої реберної дуги, крововиливи в м`які тканини в поперековій області та біля ниркову клітковину, крововилив в брижу поперек ободової кишки; переломи остистій відростків 12-го грудного, 1-го поперекового хребця, розрив передній зв`язок проміж 12-м грудним та 1-м поперековим хребцем, розрив правого здухвино-крижового зчленування, перелом горизонтальної гілки правої лобкової кістки, перелом горизонтальної гілки лівої лобкової кістки, перелом лівої сідничної кістки-утворились від дії тупого предмету з переважаючою травмуючою поверхнею в область правої задньо-бокової поверхні тулуба з напрямком дії травмуючої сили справа наліво та декілька заду до переду.
Синець на тильній поверхні лівої кисті, а також по задній поверхні луч-зап`ястного суглоба-утворились від дії тупого предмету з область лівої верхньої кінцівки.
Садна по передній поверхні лівого колінного суглоба, по внутрішній поверхні лівого голеностопного суглоба-утворились від дії тупого предмету з обмеженою травмуючою поверхнею в вище вказані області.
4. З огляду на масивність травми, викладений вище механізм утворення окремих груп ушкоджень, можливо припустити, що пошкодження виявлені на тілі трупа ОСОБА_8 , могли утворитися в умовах ДТП, в результаті удару транспортного засобу що рухався в ділянку правої бічної поверхні тіла.
5. Вирішення питання знаходився у русі чи стояв ОСОБА_8 , в момент наїзду можливо після надання матеріалів справи.
6. В історії хвороби даних о наявності алкоголей в крові при надходженні до стаціонару не мається. Кров для судово-токсикологічного дослідження на алкоголь не бралась через перебування в стаціонарі на протязі двох діб, та проведення інтенсивної терапії.
7. За даними історії хвороби смерть ОСОБА_8 , настала 12.01.2025р о 06:20, що не суперечить даним отриманими при проведені експертизи (т. 1 а.с. 194-198);
- висновками судової інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/108-25/1686-ІТ від 23.01.2025, відповідно до яких:
1. У цій дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля Mitsubishi Pajero Wagon (реєстраційний номер НОМЕР_3 ) ОСОБА_4 повинна була діяти згідно з технічними вимогами п. 18.1 Правил дорожнього руху.
2. Вирішення питання як повинен був діяти пішохід ОСОБА_8 в дорожньо-транспортній ситуації не потребує застосування спеціальних технічних знань, а тому може бути вирішено слідчим (або судом) самостійно, згідно з вимогами розділу 4 Правил дорожнього руху.
3. У діях водія автомобіля Mitsubishi Pajero Wagon (реєстраційний номер НОМЕР_3 ) ОСОБА_4 вбачаються невідповідності технічним вимогам п. 18.1 Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору перебувають у причинному зв`язку із настанням події дорожньо-транспортної пригоди.
4. Оцінка дій пішохода ОСОБА_8 не входить до компетенції судових експертів, а тому може бути зроблена слідчим (або судом) самостійно, згідно з вимогами розділу 4 Правил дорожнього руху.
5. Водій автомобіля Mitsubishi Pajero Wagon (реєстраційний номер НОМЕР_6 ) ОСОБА_4 , з моменту виникнення небезпеки для руху мала технічну можливість запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_8 застосуванням своєчасного екстреного гальмування і зупинкою до місця наїзду (т. 1 а.с. 200-204); 
- поясненнями в судовому засіданні експерта ОСОБА_9 , який роз`яснив свої експертні висновки;
- показаннями свідка ОСОБА_10 , яка пояснила, що в день пригоди стояла тепла, суха погода. Вона йшла від зупинки громадського транспортну «Заводська», по вул. Чарівній. На тротуарі здійснювалися ремонтні роботи. Тому пішоходи обходили ділянку робіт по проїзній частині. Свідок зробила те саме. Перед нею йшли дві жінки. Коли вона пройшла ділянку пішохідного переходу, почула глухий звук удару, звук гальм не чула, на що свідок звернула увагу, оскільки сама є автолюбителем. Вона обернулася, та побачила, що дідусь - потерпілий - вже лежав на проїзній частині, на відстані десь до 10 шагів до пішохідного переходу. Обвинувачена вибігла з машини. Свідок викликала швидку допомогу, дочекалася її приїзду та прибуття поліції. Обвинувачена увесь час була на місці події, плакала, комусь телефонувала. Потерпілий був притомний, але, на думку свідка, у стані шоку, дезорієнтованим, намагався підвестися, але вона просила його не вставити до приїзду швидкої. Свідок бачила у потерпілого явні тілесні ушкодження - розбита голова, шкіра звисала як здертий скальп.
Оцінюючи вищевказані досліджені судом докази по кримінальному провадженню, суд визнає їх належними, допустимими та достовірними, а сукупність зібраних доказів - достатніми та взаємозв`язаними між собою, тому покладає їх в основу обвинувального вироку.
Решта досліджених судом доказів або не мають суттєвого значення для кримінального провадження, або ж є процесуальними документами, а також відомостями, що характеризують особу обвинуваченого. Останні враховуються судом при призначенні покарання.
Перевіряючи чи є в діяннях ОСОБА_4 склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, суд виходить з такого.
Як зауважила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року у справі №13-31кс19, диспозиція ст. 286 КК сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, котра керувала транспортним засобом у момент ДТП.
При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений ст. 286 КК, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст.286 КК, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причиновому зв`язку. Таким чином, об`єктивна сторона даного складу злочину включає такі обов`язкові елементи: діяння (дія або бездіяльність); обстановка; суспільно-небезпечні наслідки (середньої тяжкості тілесне ушкодження ч. 1, смерть потерпілого або тяжке тілесне ушкодження ч.2, загибель кількох осіб ч. 3); причиновий зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.
Діяння полягає в порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності й полягати: 1) у вчиненні дій, заборонених правилами (наприклад, керування транспортним засобом у стані сп`яніння чи без посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії тощо); 2) у невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту (незниження швидкості руху відповідно до дорожньої обстановки, недотримання безпечного інтервалу тощо).
Обстановка вчинення злочину характеризується тим, що діяння вчиняється та наслідки настають в обстановці дорожнього руху.
Причиновий зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені ст. 286 КК.
Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі по собі (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у ст. 286 КК (наприклад, керування транспортним засобом без посвідчення водія на керування транспортним засобом відповідної категорії, не зареєстрованим, або без належного номерного знака (підп. «в» п. 2.9 ПДР) тощо); б) порушення, які самі по собі (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим виступають як головна, вирішальна умова, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце (наприклад, порушення правил перестроювання транспортних засобів (п.10.3ПДР), розвороту (п. 10.7 ПДР), заборони виїзду на зустрічну смугу руху транспорту (п. 11.4 ПДР), перевищення швидкості руху транспорту (п. 12.4 ПДР) тощо).
Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК, тобто знаходилися у причиновому зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.
Тільки порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст.286 КК.
Тобто, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що склад злочину, передбачений статтею 286 КК, утворює не будь-яке недотримання особою, котра керує транспортним засобом, вимог ПДР, а лише таке, що безпосередньо призвело до зазначених у цій статті наслідків.
З досліджених судом доказів, а саме схеми ДТП, відеозапису, показань обвинуваченої та свідка ОСОБА_11 , вбачається, що місце наїзду на пішохода ОСОБА_8 розташовано проміж знаком 5.38.1 ПДР «Пішохідний перехід» та власне дорожньою розміткою 1.14.1 «Нерегульований пішохідний перехід, «зебра».
Захисник вказував на те, що за таких обставин орган досудового розслідування мав би ставити обвинуваченій у провину не порушення п. 18.1 ПДР, а недотримання вимог п. 12.3 ПДР, оскільки наїзд відбувся не безпосередньо на розмітці 1.14.1 «Нерегульований пішохідний перехід, «зебра».
Пунктом 1.10 ПДР визначено, що пішохідний перехід - це ділянка проїзної частини, острівця безпеки чи розділювальної смуги або інженерна споруда, призначена для руху пішоходів через дорогу. Пішохідні переходи позначаються дорожніми знаками 5.38.1-5.41.2, дорожньою розміткою 1.14.1-1.14.3, пішохідними світлофорами. За відсутності дорожньої розмітки межі пішохідного переходу визначаються відстанню між дорожніми знаками або пішохідними світлофорами, а на перехресті за відсутності пішохідних світлофорів, дорожніх знаків та розмітки - шириною тротуарів чи узбіч.
Водночас згідно з п. 5.38.1 та 5.38.2 глави 5 розділу 33 ПДР, знак 5.38.1 встановлюється праворуч від дороги на ближній межі переходу, а знак 5.38.2 - ліворуч від дороги на дальній межі переходу.
При цьому відповідно до п. 8.2 ПДР дорожні знаки мають перевагу перед дорожньою розміткою і можуть бути постійними, тимчасовими та із змінною інформацією.
Отже, за встановлених судом обставин, за одночасної наявності знаку 5.38.1 та дорожньої розмітки 1.14.1, перевагу має знак 5.38.1, а тому межі пішохідного переходу визначаються відстанню від цього знаку до знаку 5.38.2.
Відповідно до п. 18.1 ПДР водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.
Висновки судової інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/108-25/1686-ІТ від 23.01.2025, вказують, що невиконання обвинуваченою п. 18.1 ПДР з технічної точки зору перебувають у причинному зв`язку із настанням події дорожньо-транспортної пригоди.
Окрім цього обвинувачена покликалася на те, що потерпілий, який рухався вздовж правої сторони проїзної частини, несподівано змінив напрямок руху.
Втім, фототехнічною експертизою № СЕ-19/108-25/1254-ФП від 20.01.2025 встановлено, що час, який минув з моменту зміни напрямку руху ліворуч пішоходом до моменту наїзду (контакту) на нього автомобілем Mitsubishi Pajero Wagon», реєстраційний номер НОМЕР_6 , знаходиться в інтервалі від 5,88 с до 5,96 с.
Цей час був врахований експертом ОСОБА_9 при проведенні інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/108-25/1686-ІТ № 23.01.2025, та за результатами експертизи встановлено, що час необхідний для зупинки автомобіля Mitsubishi у зазначеній дорожній обстановці при швидкості 30,53...33,41 км/год (То = 2,10...2,28c), є меншим, ніж час руху пішохода ОСОБА_8 з моменту зміни напрямку руху ліворуч і до моменту наїзду (Тп = 5,88...5,96c), тому водій автомобіля Mitsubishi ОСОБА_4 мала технічну можливість запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_8 застосуванням своєчасного екстреного гальмування і зупинкою автомобіля до місця наїзду. 
Суд також враховує, що за встановлених під час судового розгляду обставин в діях пішохода ОСОБА_8 є невідповідність вимогам ПДР. 
Так відповідно до п. 4.1 ПДР пішоходи повинні рухатися по тротуарах і пішохідних доріжках, тримаючись правого боку. Якщо немає тротуарів, пішохідних доріжок або пересуватися по них неможливо, пішоходи можуть рухатися велосипедними доріжками, тримаючись правого боку і не утруднюючи рух на велосипедах, або в один ряд узбіччям, тримаючись якомога правіше, а у разі його відсутності або неможливості рухатися по ньому - по краю проїзної частини назустріч руху транспортних засобів. При цьому треба бути обережним і не заважати іншим учасникам дорожнього руху.
Згідно з п. 4.14 ПДР пішоходам забороняється виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід.
У той же час допущені пішоходом ОСОБА_8 зазначені порушення ПДР явились не причиною даної ДТП, а лише її необхідною умовою, яка не звільняє водія від відповідальності за допущені порушення ПДР та наслідки, що настали, проте, на думку суду, мають бути враховані при призначенні покарання та при вирішенні цивільного позову.
Відсутність попереджувальний знаків щодо проведення ремонтних робіт, на що покликалася обвинувачена, не впливає на кваліфікацію діянь учасників дорожнього руху, адже ремонтні роботи проводилися на тротуарі, а не на проїзній частині.
Окрім цього сторона захисту посилалася на те, що в лікарні потерпілому не надали всю необхідну допомогу, а саме: не встановили, що ОСОБА_8 має перелами, наявність яких надалі була встановлена за результатами проведення судово-медичної експертизи трупа потерпілого.
Суд не може давати оцінки правильності лікувальних заходів, адже це знаходиться поза компетенцією суду, а тому за відсутності даних щодо порушення кримінального провадження за ч. 1 ст. 140 КК України (неналежне виконання професійних обов`язків медичним або фармацевтичним працівником) за даним фактом, підстав вважати, що смерть потерпілого б не настала, наразі не має.
Окрім цього, ч. 2 ст. 286 КК України встановлює відповідальність у разі настання суспільно небезпечних наслідків як у виді смерті потерпілого, так і у заподіянні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. Заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень встановлено висновками судово-медичної експертизи № 277 від 07.02.2025.
Отже, суд кваліфікує діяння ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченій, судом не встановлено.
Відповідно до ч. 1 ст. 66 КК України при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються, зокрема, з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Обвинувачена лише частково визнавала свою вину, у зв`язку із чим судовий розгляд здійснювався не за спрощеною процедурою, передбаченою ч. 3 ст. 349 КПК України, а в загальному порядку із дослідженням усіх доказів, наданих прокурором, а також із викликом судового експерта в судове засідання для роз`яснення його висновків за клопотанням сторони захисту. 
Обвинувачена при дачі показань применшувала свою провину. Зокрема, зазначала, що бачила лише невелику пляму крові у потерпілого, що суперечить показанням свідка  ОСОБА_10 , яка вказувала на велику скальповану рану на голові ОСОБА_8 , та відомостям, які містяться у висновках судово-медичної експертизи трупа потерпілого. Також ОСОБА_4 покликалася на те, що саме медичний заклад не надав потерпілому належного лікування, що призвело до його смерті. Навіть у судових дебатах сторона захисту зазначала про те, що прокурором не доведено порушення якого саме пункту ПДР допустила обвинувачена. Зазначене у своєї сукупності вказує на те, що ОСОБА_4 так і не усвідомила протиправність своїх діянь та незворотність їх наслідків. 
Окрім цього, за майже півтора року з дня вчинення правопорушення, обвинувачена не здійснила жодних дій, спрямованих хоча б на часткове відшкодування цивільному позивачу заподіяної матеріальної та моральної шкоди.
За наведеного судом не встановлено обставин, визначених п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, для пом`якшення покарання обвинуваченій.
Отже, при призначенні виду і міри покарання обвинуваченій суд враховує ступінь тяжкості вчиненого правопорушення проти безпеки руху та експлуатації транспорту, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, а за формою вини - необережним, що потягло за собою невідворотні наслідки - смерть потерпілого, особу обвинуваченої, яка раніше не була судима, утримує та виховує двох дітей, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, за місцем мешкання та громадської діяльності характеризується позитивно, бере суд також до уваги і недотримання самим потерпілим вимог ПДР.
Прокурор та представник потерпілого висловили думку щодо можливості призначення обвинуваченій основного покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років із застосуванням положень ст. 75, 76 КК України.
З урахуванням всіх цих обставин у сукупності з відомостями про те, що обвинувачена виховує та утримує двох малолітніх дітей з інвалідністю, суд доходить висновку про необхідність призначення покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України та можливість звільнення обвинуваченої від відбування основного покарання з випробуванням, із покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК.
Сторона захисту просила суд не застосовувати додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, посилаючись на те, що ОСОБА_4 самостійно виховує двох дітей з інвалідністю. Окрім цього, позбавлення права керування може негативно вплинути на можливість відшкодування завданої цивільному позивачу шкоди.
Як зазначено вище, за майже півтора роки від дня вчинення правопорушення ОСОБА_4 не вчиняла дій, спрямованих хоча б на часткове відшкодування заподіяної шкоди. Отже, наявність чи відсутність права керування транспортними засобами не є тією визначальною обставиною, яка б привела до відшкодування цивільному позивачу заподіяних збитків.
Наявність у обвинуваченій на утриманні двох дітей з інвалідністю судом враховано при звільненні обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням та береться до уваги при визначені строку додаткового покарання.
Отже, враховуючи те, що внаслідок кримінального правопорушення настала смерть потерпілого, а також беручи до уваги вищенаведені обставини, суд вважає з доцільне застосувати додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік.
На переконання суду, призначення обвинуваченій такого покарання є справедливим, співмірним і достатнім для її виправлення, та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченою, так і іншими особами, а також буде відповідати таким принципам як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета і невідворотність покарання.
Щодо цивільного позову.
ОСОБА_12 , зазначаючи, що він є сином загиблого внаслідок ДТП ОСОБА_8 , звернувся до суду із цивільним позовом у кримінальному провадженні.
В обґрунтування позову зазначено, що позивачу через смерть батька заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює у сумі 500 000 гривень. На підставі положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» моральну шкоду в розмірі, що складає 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених на день настання страхового випадку (тобто 96 000 гривень), просить стягнути із ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», в якій застраховано цивільно правову відповідальність особи, яка використовує транспортний засіб Mitsubishi Pajero Wagon», реєстраційний номер НОМЕР_1 . Решту завданої моральної шкоди у сумі 404 000 гривень просить стягнути з обвинуваченої.
Окрім цього просить стягнути з обвинуваченої завдані матеріальні збитки у сумі 21 000 грн, на організацію та проведення поховання батька.
Представник цивільного співвідповідача ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» пояснював, що страхова компанія мала заперечення проти позову, оскільки потерпілий не звертався до страхової компанії із заявою про здійснення страхової виплати, про що зазначено у відзиві. В ході судового розгляду позивач надав відповідну заяву, яка перебуває на розгляді страхової компанії, а тому цивільний позов в частині стягнення з ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» моральної шкоди просив залишити без розгляду.
Згідно з положеннями ст. 127 ч. 2 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до ст.128 ч.1 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями, зокрема, підозрюваного або обвинуваченого.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства (ч. 5 ст. 128 КПК України).
Згідно ст. 1187 ч. 2 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (від 21 травня 2024 року № 3720-IX далі - Закон) регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення здійснення виплати за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілих осіб під час використання наземних транспортних засобів в Україні.
Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону об`єктом страхування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є відповідальність за шкоду, заподіяну внаслідок використання забезпеченого транспортного засобу особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, життю, здоров`ю та/або майну потерпілих осіб внаслідок настання страхового випадку.
Відповідно до ст. 5 Закону страховим випадком за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої у особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, виник обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілих осіб.
Згідно з положеннями ст. 20 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, у тому числі, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
Статтею 25 Закону (в редакції на день виникнення спірних правовідносин) визначено:
1. Страхова (регламентна) виплата у зв`язку із смертю потерпілої фізичної особи здійснюється, якщо смерть потерпілої фізичної особи настала протягом одного року з дня дорожньо-транспортної пригоди та є прямим її наслідком.
3. Страховик, а у випадках, передбачених частиною першою та пунктом 3 частини другої статті 43 цього Закону, - МТСБУ, відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю потерпілої фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим).
Загальний розмір таких страхових (регламентних) виплат зазначеним особам стосовно одного померлого становить 25 розмірів мінімальної місячної заробітної плати, встановленої законом на дату настання страхового випадку.
4. Страховик (МТСБУ) здійснює страхову (регламентну) виплату особі, яка здійснила витрати на поховання та/або спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання йому документів на підтвердження таких фактів та витрат. Загальний розмір такої виплати стосовно одного померлого не може перевищувати 12 розмірів мінімальної місячної заробітної плати, встановленої законом на дату настання страхового випадку, і не залежить від сум, отриманих особою за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням та соціальним забезпеченням.
Мінімальна заробітна плата в Україні станом на 10.01.2025 складала 8000 грн. 
Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Mitsubishi Pajero Wagon», реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на 10.01.2025 року була застрахована в страховій компанії ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», страховий поліс № 226327785 (т. 1 а.с. 57).
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 10.10.2025 за наведених вище обставин, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримав тяжкі тілесні ушкодження, що спричинило його смерть, яка настала 12.01.2025.
Зазначеним злочином ОСОБА_12 , який є сином загиблого (т.1 а.с.54), заподіяна матеріальна та моральна шкода. ,
Як визнається представником ПАТ «НАСК «ОРАНТА», ОСОБА_12 під час судового розгляду кримінального провадження звернувся до страховика із заявою про здійснення страхових виплат.
Позивач зазначає, що йому заподіяна матеріальні збитки, що складаються з витрат на поховання в розмірі 21 000 гривень, що підтверджується квитанцією (т. 1 а.с. 56), яку просить стягнути з обвинуваченої.
ОСОБА_12 , звертаючись із позовом в цій частині до обвинуваченої, не врахував, що відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону саме страховик здійснює відшкодування на поховання та/або спорудження надгробного пам`ятника у розмірі, що не перевищує 12 розмірів мінімальної місячної заробітної плати, встановленої законом на дату настання страхового випадку (тобто, 12 Х 8000 грн = 96 000 грн).
Отже, в цій частині позовних вимог до обвинуваченої слід відмовити. 
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї та близьких родичів.
Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Згідно із ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.
Визначаючи суму грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд виходить з того, що факт того, що необережні дії потерпілого, які полягали у недотриманні ним Правил дорожнього руху як пішохода, також призвели до події кримінального правопорушення, що є підставою для зменшення розміру моральної шкоди.
Враховуючи наведене, принципи розумності та справедливості, суд уважає достатнім відшкодуванням заподіяної цивільному позивачу моральної шкоди у сумі 300 000 гривень.
Частиною з ст.25 Закону передбачено, що страховик, а у випадках, передбачених частиною першою та пунктом 3 частини другої статті 43 цього Закону, - МТСБУ, відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю потерпілої фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір таких страхових (регламентних) виплат зазначеним особам стосовно одного померлого становить 25 розмірів мінімальної місячної заробітної плати, встановленої законом на дату настання страхового випадку.
Отже, моральна шкода у розмірі 25 Х 8000 грн = 200 000 гривень мала би відшкодовуватися траховиком. 
За наведеного, з обвинуваченої на користь позивача підлягає стягненню 100 000 гривень (300 000 - 200 000) у рахунок відшкодування моральної шкоди. 
Оскільки позивач просить стягнути із ПАТ «НАСК «ОРАНТА» лише 96 000 гривень моральної шкоди, при цьому суд не може вийти за межі позовних вимог (в силу ч. 5 ст. 128 КПК України, ч. 2 ст. 264 ЦПК України), тому з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» підлягає стягненню вказана сума в рахунок відшкодування моральної шкоди. 
За наведеного цивільний позов підлягає задоволенню частково. 
Підстав для залишення позову без розгляду, як-то просить представник ПАТ «НАСК «ОРАНТА», не має, оскільки відсутні передбачені ч. 3 ст. 129 КПК України передумови для прийняття такого процесуального рішення. 
Відповідно до ст.118 КПК України до процесуальних витрат відносяться витрати пов`язані із залученням експертів. За змістом ч.2 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Доля речових доказів підлягає вирішенню відповідно до ст. 100 КПК України.
Зокрема транспортний засіб «Mitsubishi Pajero Wagon», д.н.з. НОМЕР_8 , підлягає поверненню власнику ОСОБА_13 - наявна у матеріалах справи довіреність на інших осіб була дійсна до 10.08.2025 (т. 1 а.с. 113).
Керуючись ст. 368, 373, 374 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування основного призначеного судом покарання, встановивши іспитовий строк два роки, поклавши на неї передбачені ч. 1 ст. 76 КК України обов`язки, а саме:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Запобіжний захід щодо обвинуваченої до набрання вироком суду законної сили не обирати.
Цивільний позов ОСОБА_12 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_12 100 000 гривень моральної шкоди. 
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на користь ОСОБА_12 96 000 гривень моральної шкоди.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судові витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз у сумі 16 713,90 гривень.
Речові докази:
- транспортний засіб «Mitsubishi Pajero Wagon», д.н.з. НОМЕР_8 , що зберігається у ВЗРСМ ЦЗ ГУНП в Запорізькій області на підставі квитанції 581, - повернути ОСОБА_13 як власнику або іншій уповноваженій ним особі, скасувавши арешт транспортного засобу, що накладений ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.01.2025;
- технічний носій інформації з відеозаписом з камери відеоспостереження, що постановою слідчого від 23.01.2025, визнаний речовим доказом - зберігати у матеріалах кримінального провадження.
Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя          ОСОБА_1