ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2026 року
м. Київ

справа № 760/7331/22
провадження № 61-10028св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - орган опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 грудня 2023 року у складі судді Жовноватюк В. С. та постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2024 року у складі колегії суддів Слюсар Т. А., Голуб С. А., Таргоній Д. О., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини. 

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2022 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини.

Позов обґрунтовано тим, що 03 травня 2012 року сторони уклали шлюб. У сторін на території України народились двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 

29 травня 2013 року позивач надав дозвіл на виїзд дітей у супроводженні матері до Києва, однак до цього часу діти не повернуті до Федеративної Республіки Німеччина.

З 29 серпня 2013 року в Міністерство юстиції України подавались клопотання про повернення дитини до Федеративної Республіки Німеччина. 

30 вересня 2013 року до ГТУЮ в м. Києві відповідач надала пояснення, у яких вона відмовляється добровільно повернути дітей до Федеративної Республіки Німеччина. 

01 листопада 2018 року, 15 листопада 2018 року, 17 січня 2019 року, 07 лютого 2019 року на засіданнях комісії органом опіки та піклування прийнято рішення про доцільність зміни порядку участі позивача у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми та встановлено порядок: кожного другого тижня місяця в суботу та неділю з 10:00 до 18:00. У ході розгляду звернень позивача, службою вживались заходи щодо встановлення місця перебування дітей, працівники служби з травня 2017 року неодноразово здійснювали виходи за останньою відомою адресою проживання дітей, однак потрапити до помешкання не вдалось. 

Оскільки відповідач чинить перешкоди позивачу бачитись з дітьми, з цих підстав просить позов задовольнити та визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з їхнім батьком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Солом`янський районний суд міста Києва рішенням від 14 грудня 2023 року, яке залишив без змін Київський апеляційний суд постановою від 29 травня 2024 року, у задоволенні позову відмовив.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд, з яким погодився апеляційний суд, виходив з підстав його недоведеності, а також акцентував увагу на тому, що докази, які долучив позивач до справи датовані достатньо давнім періодом, 2019 - 2020 роками, при тому, що позов подано в червні 2022 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У касаційній скарзі, поданій у липні 2024 року до Верховного Суду, ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 16 липня 2024 року відкрив касаційне провадження у зазначеній справі та витребував її із Солом`янського районного суду міста Києва.

25 липня 2024 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

У касаційній скарзі як підставу для касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17, від 12 січня 2022 року у справі № 663/724/19, від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявник вказує, що дії відповідача перешкоджають гармонійному зростанню дітей у турботі та піклуванні з боку обох батьків.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи

Суд установив, що 03 травня 2012 року сторони уклали шлюб, який зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 697, про що видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (т. 1 а. с. 18).

Від шлюбу сторони мають двох дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а. с. 20, 21).

Згідно з листом Служби у справах дітей та сім`ї від 04 квітня 2019 року № 069-Ю-5865-57 01 листопада 2018 року, 15 листопада 2018 року, 17 січня 2019 року, 07 лютого 2019 року на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини при Солом`янській районній в місті Києві державної адміністрації, органом опіки та піклування прийнято рішення про доцільність зміни порядку участі позивача у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми та встановлено наступний порядок: кожного другого тижня місяця в суботу та неділю з 10.00 год до 18.00 год (т. 1 а. с. 22, 23).

Відповідно до листа комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Солом`янського району м. Києва від 22 травня 2018 року № 01-61/35 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 на теперішній час не проживають. З народження по грудень 2015 року діти перебували на обліку в комунальному некомерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Солом`янського району м. Києва. З січня 2016 року мати з дітьми за медичною допомогою до амбулаторії не зверталась.

Згідно з характеристикою на учня 1-б класу спеціалізованої школи № 71 м. Києва ОСОБА_5 від 15 січня 2020 року № 07-20/07 вихованням ОСОБА_9 займається мати. До школи хлопчик приходить вчасно. Має всі необхідні для навчання приладдя (т. 1 а. с. 32).

Відповідно до листа Солом`янського УП ГУНП у м. Києві проведеною перевіркою встановлено, що ОСОБА_6 навчається в 3-Б класі спеціалізованої школи № 71 м. Києва, знаходиться під педагогічним патронажем на індивідуальній формі навчання, щоденно відвідує навчальний заклад. ОСОБА_5 також навчається в спеціалізованій школі № 71 1-Б клас, перебуває на сімейній формі навчання. Діти завжди з виконаними домашніми завданнями, виглядають чисто та охайно, мати ОСОБА_10 дітьми займається. Згідно поданих документів, родина проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Також встановлено, що ніхто з батьків батьківських прав не позбавлений, тому згідно статтею 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дітей. В даній події вбачаються цивільно-правові відносини, тому для вирішення усіх питань по суті радять звернутися до суду (т. 1 а. с. 35).

Згідно з висновком органу опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації № 108-14961 від 29 листопада 2023 року працівниками служби проводилась бесіда з малолітнім ОСОБА_9 - 15 січня 2018 року під час візиту ОСОБА_2 до служби. Хлопчик виглядав доглянутим, був охайно вдягнений. Працівники служби з травня 2017 року неодноразово виходили за адресою, однак потрапити до помешкання не вдалось, двері ніхто не відчинив. На запрошення служби, які направлялись за адресою реєстрації, ОСОБА_12 не з`явилась. На сьогодні відсутня інформація про місце фактичного проживання (перебування) матері з дітьми. Неодноразові повідомлення про розгляд питання щодо надання висновку до суду по вказаній справі 02 листопада 2023 року та 16 листопада 2023 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, які надсилались за останнім відомим місцем реєстрації матері дітей, іншу адресу проживання відповідача позивач не зазначає, нею не отримано. Зважаючи на викладене, з`ясувати думку ОСОБА_2 із зазначеного питання та провести бесіду з малолітніми дітьми не виявилось за можливе (т. 1 а. с. 178 - 180).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 СК України).

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Відповідно до положень Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3).

Згідно із частиною першою статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, з огляду на те, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, в яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Враховуючи вказані норми матеріального права, встановлені судами обставини, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_4 не надав суду доказів, які б свідчили про те, що визначення місця проживання дітей разом з батьком буде відповідати їх найкращим інтересам.

Доказів неналежного виконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків матеріали справи не містять.

Клопотань про виклик свідків та витребування доказів позивач в суді першої інстанції не заявляв.

Крім того, батько не позбавлений можливості забезпечувати дітей матеріально, брати участь у їх вихованні, спілкуватися з дітьми, а у випадку вчинення перешкод у цьому вирішити такий спір у порядку, встановленому законом.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України», та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та апеляційної інстанції.

Викладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне судове рішення лише з формальних підстав (частина друга статті 410 ЦПК України).

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:  	А. І. Грушицький  	
	І. В. Литвиненко 	
	Є. В. Петров