ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2026 р. 	Справа № 440/11624/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Бегунца А.О. , П`янової Я.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.10.2025 (головуючий суддя І інстанції: Т.С. Канигіна) у справі №440/11624/24
за позовом Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області 
до  Державної екологічної інспекції Центрального округу третя особа Лубенська міська рада Лубенського району Полтавської області 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області (далі по тексту також - позивач, Управління) звернулося з позовом, в якому просило: 
- скасувати припис від 27.06.2024 за №3/02/3-15 Державної екологічної інспекції Центрального округу стосовно Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області;
- визнати протиправними дії Державної екологічної інспекції Центрального округу щодо складення та направлення претензії №18/07-17/24 Управлінню житлово-комунального господарства виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.10.2025 позов залишено без задоволення.
Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просило скасувати таке рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає про неврахування судом першої інстанції обставин незаконності проведення перевірки відносно Управління щодо дотримання вимог природоохоронного законодавства, оскільки Управління є органом місцевого самоврядування та не є суб`єктом господарювання, за діяльністю якого здійснюється державний нагляд (контроль) відповідно до Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», зокрема Державною екологічною інспекцією. 
Зазначає про невідповідність дій Державної екологічної інспекції щодо складення та направлення Управлінню претензії №18/07-17/24. 
Звертає увагу, що при розрахунку розміру збитків відповідачем безпідставно взяті дані первинного обліку водокористування не Управління, а Комунального підприємства «Сяйво».
Зазначає про відсутність можливості виконати вимоги оскаржуваного припису, оскільки Управління не є водокористувачем та не здійснює діяльності з водокористування в розумінні положень ст.1 Водного кодексу України
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. 
У додаткових поясненнях позивач просить урахувати, що відповідно Постанови №303 припинено проведення планових та позапланових заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду на період воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 р. №64 "Про введення воєнного стану в Україні". 
При вирішенні справи просить урахувати висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 12 травня 2025 року у справі № 520/13293/24.
Відповідно до ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що через офіційний ресурс Міндовкілля "ЕкоЗагроза" надійшло звернення від ОСОБА_1 щодо здійснення скидання стічних вод з перевищенням ГДК забруднюючих речовин без дозволу на спецводокористування. 
На підставі наказу Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України №632 від 06.06.2024, погодження Державної екологічної інспекції України на проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) Державною екологічною інспекцією Центрального округу на підставі звернення фізичної особи (фізичних осіб) про порушення, що спричинило шкоду її (їхнім) правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю, навколишньому середовищу чи безпеці держави від 11.06.2024 №16/06-37 та направлення на проведення заходу державного нагляду (контролю) №06-26/7 від 11.06.2024 посадовими особами ДЕІ Центрального округу в період з 13.06.2024 по 26.06.2024 проведено позаплановий захід державного нагляду (контролю) щодо дотримання вимог природоохоронного законодавства Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області (а.с.28-30).
За результатами перевірки відповідачем складено акт №06-28/7 від 26.06.2024, в якому зафіксовані порушення позивачем законодавства у сфері охорони навколишнього середовища, природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, а саме:
- Управлінням ЖКГ виконкому Лубенської міськради здійснюється скид зворотних стічних вод до річки Войниха без дозволу на спеціальне водокористування, що є порушенням пункту 9 частини першої статті 44, статті 49 Водного кодексу України;
- Управління виконкому Лубенської міськради здійснює скидання забруднюючих речовин без затверджених нормативів гранично допустимої концентрації, чим здійснює забруднення річки Войниха, що є порушенням п.3 ч.1 ст.44, ст.70 Водного кодексу України;
- контроль за якістю скинутих у водні об`єкти зворотних вод Управління ЖКГ виконкому Лубенської міськради не здійснює, що є порушенням п.7 ч.1 ст.44 Водного кодексу України, абз.2 п.25 Правил, затверджених ПКМУ № 465, п.22 Правил, затверджених ПКМУ №269;
- контроль за якістю води водних об`єктів у контрольних створах Управління ЖКГ виконкому Лубенської міськради не здійснює, що є порушенням п.7 ч.1 ст.44 Водного кодексу України;
- очисні та інші водогосподарські споруди і технічні пристрої не утримуються в належному стані, що є порушенням п.6 ч.1 ст.44 Водного кодексу України;
- заходи щодо попередження забруднення підземних вод не здійснюються. Локальні мережі спостережувальних свердловин для контролю за якісним станом підземних вод навколо очисних споруд, що знаходяться за межами села Солониця Лубенського району Полтавської області, не обладнано, що є порушенням частини першої статті 105 Водного кодексу України.
На підставі акта перевірки, позивачем видано припис №3/02/3-15 від 27.06.2024, в якому приписано Управлінню ЖКГ виконкому Лубенської міськради:
1) отримати дозвіл на спеціальне водокористування на підставі пункту 9 частини 1 статті 44, статті 49 ВКУ, термін виконання до 27.09.2024;
2) не допускати забруднення річки Войниха на підставі пункту 3 частини першої статті 44, статті 70 ВКУ, термін виконання до 27.09.2024, далі постійно;
3) здійснювати контроль за якістю скинутих у водні об`єкти зворотних вод на підставі пункту 7 частини першої статті 44 ВКУ, абзацу другого пункту 25 Правил, затверджених постановою КМУ №465, пункту 22 Правил, затверджених постановою КМУ №269, термін виконання до 27.09.2024, далі постійно;
4) здійснювати контроль за якістю води водних об`єктів у контрольних створах на підставі на підставі пункту 7 частини першої статті 44 ВКУ, термін виконання до 27.09.2024, далі постійно;
5) утримувати в належному стані очисні споруди на підставі пункту 6 частини першої статті 44 ВКУ, термін виконання до 27.09.2024, далі постійно;
6) здійснити заходи щодо попередження забруднення підземних вод; обладнати локальні мережі спостережувальними свердловинами для контролю за якісним станом підземних вод навколо очисних споруд за межами села Солониця Лубенського району Полтавської області на підставі частини першої статті 105 ВКУ, термін виконання до 27.12.2024.
В подальшому, відповідачем на адресу Управління направлено претензію №18/07-17/24 від 08.07.2024, в якій запропоновано відшкодувати збитки, заподіяні державі в результаті скиду стічних вод у р. Войниха без дозволу на спецводокористування, на суму 866489,33 грн і перерахувати їх на р/р UA168999980333109331000016708 ГУК у Полт.обл./тг м. Лубни 24062100, код ЄДРПОУ 37959255 - для зарахування надходжень по коду бюджетної класифікації 24062100 "Грошові стягнення за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності", символ звітності 331 в установі банку Головне управління Державного казначейства України у Полтавській області.
Не погодившись із приписом від 27.06.2024 №3/02/3-15 та діями щодо складення та направлення претензії №18/07-17/24, позивач звернувся до суду з позовом. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з правомірності припису Держекоінспекції, а також з того, що дії відповідача щодо пред`явлення претензії №18/07-17/24 від 08.07.2024 не породжують правових наслідків для позивача.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно зі ст.1 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища” завданням законодавства про охорону навколишнього природного середовища є регулювання відносин у галузі охорони, використання і відтворення природних ресурсів, забезпечення екологічної безпеки, запобігання і ліквідації негативного впливу господарської та іншої діяльності на навколишнє природне середовище, збереження природних ресурсів, генетичного фонду живої природи, ландшафтів та інших природних комплексів, унікальних територій та природних об`єктів, пов`язаних з історико-культурною спадщиною.
Частиною 2 ст.16 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища” встановлено, що державне управління в галузі охорони навколишнього природного середовища здійснюють Кабінет Міністрів України, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві ради та виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, державні органи по охороні навколишнього природного середовища і використанню природних ресурсів та інші державні органи відповідно до законодавства України.
Згідно ст.202 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища” до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, у сфері охорони навколишнього природного середовища належить, зокрема, організація і здійснення у межах компетенції державного нагляду (контролю) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства: про екологічну та радіаційну безпеку, про оцінку впливу на довкілля, про стратегічну екологічну оцінку, про моніторинг, звітність та верифікацію викидів парникових газів; про використання та охорону земель; про охорону і раціональне використання вод та відтворення водних ресурсів; про охорону атмосферного повітря; про охорону, захист, використання та відтворення лісів; про охорону, утримання і використання зелених насаджень; про використання, охорону і відтворення рослинного світу; про охорону, раціональне використання та відтворення тваринного світу; щодо дотримання правил створення, поповнення, зберігання, використання та державного обліку зоологічних, ботанічних колекцій і торгівлі ними; під час ведення мисливського господарства та здійснення полювання; про збереження об`єктів рослинного та тваринного світу, занесених до Червоної та Зеленої книг України, формування, збереження і використання екологічної мережі; про природно-заповідний фонд; про охорону, використання і відтворення риби та інших водних живих ресурсів; у сфері хімічних джерел струму в частині забезпечення екологічної безпеки виробництва хімічних джерел струму та відновлення відпрацьованих хімічних джерел струму, ведення обліку обсягів накопичення відпрацьованих хімічних джерел струму та передачі їх на відновлення; про поводження з відходами; щодо наявності дозволів, лімітів та квот на спеціальне використання природних ресурсів, дотримання їх умов; про біологічну та генетичну безпеку щодо біологічних об`єктів природного середовища при створенні, дослідженні та практичному використанні генетично модифікованих організмів у відкритій системі; у сфері реєстрації викидів та перенесення забруднювачів і відходів (пункт “а” частини першої статті 202 Закону).
Пунктом 1 Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2017 №275 (далі по тексту - Положення №275) визначено, що Державна екологічна інспекція України (Держекоінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра екології та природних ресурсів і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.
Згідно з п.7 вказаного Положення Держекоінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Наказом Міністерства енергетики та захисту довкілля України від 07.04.2020 № 230, затверджено Положення про територіальні та міжрегіональні територіальні органи Держекоінспекції (далі Положення №230). Цим положенням визначені, зокрема, функції Інспекції.
Відповідно до абз.2 п.1 Положення №230 Інспекція є територіальним органом Держекоінспекції та їй підпорядковується.
Згідно з Положенням №230 до функцій інспекції відноситься, зокрема:
- надання територіальним органам центральних органів виконавчої влади, місцевим органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування приписів щодо зупинення чи припинення дії в установленому законодавством порядку дозволів, ліцензій, сертифікатів, висновків, рішень, лімітів, квот, погоджень, свідоцтв на спеціальне використання природних ресурсів, викиди і скиди забруднюючих речовин у навколишнє природне середовище, поводження з небезпечними хімічними речовинами, транскордонне переміщення об`єктів рослинного і тваринного світу (у тому числі водних живих ресурсів), а також щодо встановлення нормативів допустимих рівнів шкідливого впливу на стан навколишнього природного середовища;
- внесення у встановленому порядку територіальним органам центральних органів виконавчої влади, місцевим органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування вимог щодо приведення у відповідність із законодавством прийнятих ними рішень з питань, що належать до компетенції Інспекції;
- складення протоколів про адміністративні правопорушення та розглядає справи про адміністративні правопорушення, накладає адміністративні стягнення у випадках, передбачених законом;
- пред`явлення претензій про відшкодування шкоди, збитків і втрат, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства з питань, що належать до її компетенції, та розраховує їх розмір, звертається до суду з відповідними позовами.
Згідно із п.1 Положення про Державну екологічну інспекцію Центрального округу, затвердженого наказом Державної екологічної інспекції України від 20.02.2023 №30 (далі по тексту - Положення №30), Державна екологічна інспекція Центрального округу (далі - Інспекція) є міжрегіональним територіальним органом Державної екологічної інспекції України (далі - Держекоінспекція) та їй підпорядковується. Повноваження Інспекції поширюються на територію Полтавської та Черкаської областей.
Відповідно до п.10 Положення №30 інспекція наділена повноваженнями щодо вжиття в установленому порядку заходів досудового врегулювання спорів, виступає позивачем та відповідачем у судах.
Пунктом 9 розділ ІІ Положення №30 визначено функції інспекції - пред`являє претензії про відшкодування шкоди, збитків і втрат, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства з питань, що належать до її компетенції, та розраховує їх розмір, звертається до суду з відповідними позовами.
Отже, Інспекція є органом, уповноваженим державою здійснювати функції державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, зокрема, на території Полтавської області та наділена повноваженнями щодо складення претензій, звернення до суду із позовом про відшкодування шкоди, збитків і втрат, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства з питань, що належать до її компетенції.
13.03.2022 Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №303 “Про припинення заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду в умовах воєнного стану” (далі по тексту - Постанова №303).
Відповідно до п.1 Постанови №303 Кабінет Міністрів України постановив припинити проведення планових та позапланових заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду на період воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64 “Про введення воєнного стану в Україні”.
Згідно з п.2 Постанови №303 за наявності загрози, що має негативний вплив на права, законні інтереси, життя та здоров`я людини, захист навколишнього природного середовища та забезпечення безпеки держави, а також для виконання міжнародних зобов`язань України протягом періоду воєнного стану дозволити здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю) на підставі рішень центральних органів виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у відповідних сферах.
Пунктом 3 Постанови №303 передбачено, що протягом періоду воєнного стану за наявності загрози, що має значний негативний вплив на права, законні інтереси, життя та здоров`я людини, захист навколишнього природного середовища та забезпечення безпеки держави, планові та позапланові заходи державного нагляду (контролю) за дотриманням суб`єктами господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, законодавства у відповідних сферах та ліцензійних умов здійснюються за рішенням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, позапланові заходи державного нагляду (контролю) у сфері організації та проведення азартних ігор (у тому числі фактичні перевірки методом контрольних закупок) та у лотерейній сфері - за рішенням Комісії з регулювання азартних ігор та лотерей відповідно до статті 10 Закону України “Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор” та статті 13 Закону України “Про державні лотереї в Україні”.
Наведені вище Указ Президента України №64 і Постанова №303 прийняті у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, а отже і підстави та оформлення проведення позапланових заходів під час воєнного стану відрізняється від підстав та оформлення для проведення такого заходу в мирний час.
Отже, на період воєнного стану, введеного Указом Президента України №64, припинено проведення планових та позапланових заходів державного нагляду (контролю). 
На цей період рішення щодо доцільності здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю) в окремих сферах віднесено до компетенції центральних органів виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у відповідних сферах.
Відповідно до Положення про Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2020 №614, чинного на час спірних правовідносин, Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України (Міндовкілля) є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який, зокрема, забезпечує: формування та реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, екологічної та в межах повноважень, передбачених законом, біологічної і генетичної безпеки.
Судом встановлено, що позаплановий захід державного нагляду (контролю) відповідачем проведено на підставі наказу Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України №632 від 06.06.2024, прийнятого на підставі звернення фізичної особи (фізичних осіб) про порушення, що спричинило шкоду її (їхнім) правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю, навколишньому середовищу чи безпеці держави від 11.06.2024 за №16/06-37.
Зважаючи на те, що перевірку проведено Державною екологічною інспекцією Центрального округу з додержанням вимог Указу Президента України № 64 та Постанови №303, а саме з отримання погодження (рішення) від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у відповідній сфері державного нагляду (контролю) щодо доцільності здійснення (проведення) позапланового заходу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про дотримання порядку проведення позапланової перевірки позивача.
Доводи апелянта щодо безпідставного врахування судом Закону України “Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності”, який застосовується до суб`єктів господарювання , яким Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області не є, а є органом місцевого самоврядування колегія суддів вважає помилковими.
Згідно з ч.3 ст.8 Господарського кодексу України (далі по тексту - ГК України, чинного на час спірних правовідносин), господарська компетенція органів державної влади та органів місцевого самоврядування реалізується від імені відповідної державної чи комунальної установи.
Особливості управління господарською діяльністю у комунальному секторі економіки визначені ст.24 ГК України.
Згідно із приписами частин 1-2 ст.55 ГК України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.
Суб`єктами господарювання є, зокрема 1) господарські організації – юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.
Відповідно до абз. 1 п.1.7 Положення про Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області, затвердженого рішенням позачергової третьої сесії восьмого скликання Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області від 24.12.2020 (далі по тексту - Положення), визначено, що Управління є юридичною особою публічного права.
Також Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області є виконавчим органом Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області, що утворений рішенням сесії Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області від 17.12.2020, та є правонаступником Відділу житлово-комунального господарства та капітального будівництва виконавчого комітету Лубенської міської ради (п.1.1 Положення).
Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області є комунальною організацією , що вбачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.111-113).
Відповідно до Державного класифікатора України ДК 002:2004 "Класифікація організаційно-правових форм господарювання" (далі - Класифікатору), класифікатор призначено для використання органами державного управління та іншими користувачами для обліку, збирання й обробляння статистичної та адміністративної інформації щодо державної реєстрації, аналізування та узагальнювання результатів економічної діяльності суб`єктів господарської (зокрема підприємницької) діяльності, ведення державних реєстрів: Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ), Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, Реєстру корпоративних прав держави та інших.
Згідно з пунктами 3.4.3, 3.4.5 Класифікатору орган місцевого самоврядування - місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування не є суб`єктами господарювання. Комунальна організація (установа, заклад) - утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління.
Отже, з урахуванням викладеного Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області створено компетентним органом місцевого самоврядування та є комунальною організацією (установою), а тому відповідачем правомірно застосовано при перевірці норми Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності".
При цьому, посилання скаржника на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 12.05.2025 у справі №520/13293/24, в якості обґрунтування неможливості застосування відповідачем приписів вищевказаного Закону при проведенні перевірки, суд не враховує, оскільки такі висновки не є релевантними до обставин даної справи, та сформовані за іншого правового регулювання спірних правовідносин з огляду на суб`єктний склад учасників справи. 
Щодо суті виявлених порушень.
За приписами ст.2 Водного кодексу України (далі по тексту - ВК України) завданням водного законодавства є регулювання правових відносин з метою забезпечення збереження, науково обґрунтованого, раціонального використання вод для потреб населення і галузей економіки, відтворення водних ресурсів, охорони вод від забруднення, засмічення та вичерпання, запобігання шкідливим діям вод та ліквідації їх наслідків, поліпшення стану водних об`єктів, а також охорони прав підприємств, установ, організацій і громадян на водокористування.
Водні відносини в Україні регулюються цим Кодексом, Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища" та іншими актами законодавства.
Усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд (ч.1 ст.3 ВК України).
Стаття 44 ВК України передбачає обов`язки водокористувачів, за якою останні зобов`язані:
1) економно використовувати водні ресурси, дбати про їх відтворення і поліпшення якості вод;
2) використовувати воду (водні об`єкти) відповідно до цілей та умов їх надання;
3) дотримувати встановлених нормативів гранично допустимого скидання забруднюючих речовин та встановлених лімітів забору води, лімітів використання води та лімітів скидання забруднюючих речовин, а також санітарних та інших вимог щодо впорядкування своєї території;
4) використовувати ефективні сучасні технічні засоби і технології для утримання своєї території в належному стані, а також здійснювати заходи щодо запобігання забрудненню водних об`єктів стічними (дощовими, сніговими) водами, що відводяться з неї;
5) не допускати порушення прав, наданих іншим водокористувачам, а також заподіяння шкоди господарським об`єктам та об`єктам навколишнього природного середовища;
6) утримувати в належному стані зони санітарної охорони джерел питного та господарсько-побутового водопостачання, прибережні захисні смуги, смуги відведення, берегові смуги водних шляхів, очисні та інші водогосподарські споруди та технічні пристрої;
7) здійснювати засобами вимірювальної техніки, у тому числі автоматизованими, облік забору та використання вод, контроль за якістю і кількістю скинутих у водні об`єкти зворотних вод і забруднюючих речовин та за якістю води водних об`єктів у контрольних створах, а також подавати відповідним органам звіти в порядку, визначеному цим Кодексом та іншими законодавчими актами;
8) здійснювати погоджені у встановленому порядку технологічні, лісомеліоративні, агротехнічні, гідротехнічні, санітарні та інші заходи щодо охорони вод від вичерпання, поліпшення їх стану, а також припинення скидання забруднених стічних вод;
9) здійснювати спеціальне водокористування лише за наявності дозволу;
10) безперешкодно допускати на свої об`єкти державних інспекторів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, а також громадських інспекторів з охорони довкілля, які здійснюють перевірку додержання вимог водного законодавства, і надавати їм безоплатно необхідну інформацію;
11) своєчасно сплачувати збори за спеціальне водокористування та інші збори відповідно до законодавства;
12) своєчасно інформувати центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, центри контролю та профілактики хвороб центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації та органи місцевого самоврядування про виникнення аварійних забруднень;
13) здійснювати невідкладні роботи, пов`язані з ліквідацією наслідків аварій, які можуть спричинити погіршення якості води, та надавати необхідні технічні засоби для ліквідації аварій на об`єктах інших водокористувачів у порядку, встановленому законодавством;
14) виконувати інші обов`язки щодо використання і охорони вод та відтворення водних ресурсів згідно з законодавством.
Стаття 70 ВК України визначає умови скидання стічних вод у водні об`єкти.
Так, скидання стічних вод у водні об`єкти допускається лише за умови наявності нормативів гранично допустимих концентрацій та встановлених нормативів гранично допустимого скидання забруднюючих речовин.
Водокористувачі зобов`язані здійснювати заходи щодо запобігання скиданню стічних вод чи його припинення, якщо вони:
1) можуть бути використані у системах оборотного, повторного і послідовного водопостачання;
2) містять цінні відходи, що можуть бути вилучені;
3) містять промислову сировину, реагенти, напівпродукти та кінцеві продукти підприємств у кількості, що перевищує встановлені нормативи технологічних відходів;
4) містять речовини, щодо яких не встановлено гранично допустимі концентрації;
5) перевищують гранично допустимі скиди токсичних речовин та містять збудників інфекційних захворювань;
6) за обсягом скидання забруднюючих речовин перевищують гранично допустимі нормативи;
7) призводять до підвищення температури води водного об`єкта більш ніж на 3 градуси за Цельсієм порівняно з її природною температурою в літній період;
8) є кубовими залишками, шламами, що утворюються в результаті їх очищення і знезараження.
Скидати стічні води, використовуючи рельєф місцевості (балки, пониззя, кар`єри тощо), забороняється.
Згідно зі статтею 46 ВК України водокористування може бути двох видів - загальне та спеціальне.
Відповідно до частин першої, другої статті 48 ВК України спеціальне водокористування - це забір води з водних об`єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об`єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів.
Спеціальне водокористування здійснюється юридичними і фізичними особами насамперед для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських (у тому числі для цілей аквакультури) та інших державних і громадських потреб.
Не належать до спеціального водокористування: пропуск води через гідровузли (крім гідроенергетичних); скид води з водних об`єктів відповідно до встановлених для них режимів роботи для підтримання екологічних витрат у річці та з метою запобігання виникненню гідродинамічних аварій; подача (перекачування) води водокористувачам у маловодні регіони; усунення шкідливої дії вод (підтоплення, засолення, заболочення); використання підземних вод для вилучення корисних компонентів; вилучення води з надр разом з видобуванням корисних копалин; виконання розчистки русел річок, каналів і дна водойм, будівельних днопоглиблювальних і вибухових робіт; видобування корисних копалин (крім підземних вод) і водних рослин; прокладання трубопроводів і кабелів; проведення бурових, геологорозвідувальних робіт; використання поверхневих вод для судноплавства; подача (перекачування) води каналами та водогонами зрошувальних і осушувальних систем, каналами та водогонами (водопроводами) міжбасейнового та внутрішньобасейнового перерозподілу водних ресурсів для потреб водокористувачів; проведення робіт з експлуатаційного днопоглиблення; забір та/або використання води в об`ємі до 5 кубічних метрів на добу, крім тієї, що використовується для виробництва (входить до складу) напоїв та фасованої питної води; інші роботи, які виконуються без забору води та скидання зворотних вод.
Згідно з ч.1 ст.49 ВК України спеціальне водокористування є платним та здійснюється на підставі дозволу на спеціальне водокористування.
Відповідно до ст.95 ВК України усі води (водні об`єкти) підлягають охороні від забруднення, засмічення, вичерпання та інших дій, які можуть погіршити умови водопостачання, завдавати шкоди здоров`ю людей, спричинити зменшення рибних запасів та інших об`єктів водного промислу, погіршення умов існування диких тварин, зниження родючості земель та інші несприятливі явища внаслідок зміни фізичних і хімічних властивостей вод, зниження їх здатності до природного очищення, порушення гідрологічного і гідрогеологічного режиму вод.
Діяльність фізичних та юридичних осіб, що завдає шкоди водам (водним об`єктам), може бути припинена за рішенням суду.
Судом встановлено, що актом перевірки №06-28/7 від 26.06.2024 зафіксовані порушення законодавства у сфері охорони навколишнього середовища, природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, а саме: 
відповідно до звіту за формою №2ТП-водгосп (річна) у 2023 році Управлінням ЖКГ виконкому Лубенської міськради прийнято стоки від абонентів КП "Сяйво" та відведено до річки Войниха 26,7 тис.куб.м зворотних стічних вод. За інформацією, наданою листом від 25.06.24 №01-27/1058, за період з 01.01.2024 по 25.06.2024 Управлінням ЖКГ виконкому Лубенської міськради скинуто 17087 куб.м. зворотних стічних вод. Дозвіл на спеціальне водокористування відсутній. Отже, Управлінням ЖКГ виконкому Лубенської міськради здійснюється скид зворотних стічних вод до річки Войниха без дозволу на спеціальне водокористування, що є порушенням пункту 9 частини першої статті 44, статті 49 Водного кодексу України; 
під час перевірки відібрано проби води на виході з очисних споруд, що знаходяться за межами села Солониця Лубенського району Полтавської області (акт від 13.06.2024 №26-24/П). Відповідно до протоколу вимірювань показників складу та властивостей вод від 19.06.2024 №26-2024/П встановлено показники зворотних вод: азот амонійний >39 мг/дм3, нітрит-іони 0,22 мг/дм3, нітрат-іони 4,92 мг/дм3, фосфати 29,46 мг/дм3, сульфати 
контроль за якістю скинутих у водні об`єкти зворотних вод Управління ЖКГ виконкому Лубенської міськради не здійснює, що є порушенням п.7 ч.1 ст.44 Водного кодексу України, абз.2 п.25 Правил, затверджених ПКМУ № 465, п.22 Правил, затверджених ПКМУ №269; 
контроль за якістю води водних об`єктів у контрольних створах Управління ЖКГ виконкому Лубенської міськради не здійснює, що є порушенням п.7 ч.1 ст.44 Водного кодексу України; очисні та інші водогосподарські споруди і технічні пристрої не утримуються в належному стані, що є порушенням п.6 ч.1 ст.44 Водного кодексу України; 
заходи щодо попередження забруднення підземних вод не здійснюються. Локальні мережі спостережувальних свердловин для контролю за якісним станом підземних вод навколо очисних споруд, що знаходяться за межами села Солониця Лубенського району Полтавської області, не обладнано, що є порушенням частини першої статті 105 Водного кодексу України.
Колегія суддів зазначає, що ні у позові, ні в апеляційній скарзі позивачем не наведено заперечень щодо встановлених порушеннь.
В обґрунтування протиправності оспорюваного припису позивач посилається лише на те, що він не є належним водокористувачем відповідно до виду основної діяльності, тому отримувати дозвіл на спеціальне водокористування йому не потрібно.
З цього приводу, колегія суддів зазначає, що згідно ст.42 ВК України водокористувачами в Україні можуть бути підприємства, установи, організації і громадяни України, а також іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи.
Водокористувачі можуть бути первинними і вторинними.
Первинні водокористувачі це ті, які мають власні водозабірні споруди і відповідне обладнання для забору води, а також отримують воду з каналів зрошувальних і осушувальних систем, водосховищ, ставків, водогосподарських систем, каналів та водогонів (водопроводів) міжбасейнового та внутрішньобасейнового перерозподілу водних ресурсів.
Забір та використання води первинними водокористувачами з каналів зрошувальних і осушувальних систем, водосховищ, ставків, водогосподарських систем, каналів та водогонів (водопроводів) міжбасейнового та внутрішньобасейнового перерозподілу водних ресурсів здійснюються на платній основі на підставі договору з підприємствами, установами та організаціями, що забезпечують перерозподіл (перекидання) водних ресурсів, у тому числі в маловодні регіони, та за наявності дозволу на спеціальне водокористування. Укладення договору є обов`язковим.
Перелік підприємств, установ та організацій, що забезпечують перерозподіл (перекидання) водних ресурсів, у тому числі у маловодні регіони, затверджується Кабінетом Міністрів України.
Вторинні водокористувачі (абоненти) це ті, які не мають власних водозабірних споруд, отримують воду з водозабірних споруд первинних водокористувачів та скидають стічні води у системи таких первинних водокористувачів на підставі договору про водопостачання (поставку води) та/або про водовідведення без отримання дозволу на спеціальне водокористування.
Вторинні водокористувачі здійснюють скидання стічних вод у водні об`єкти на підставі дозволів на спеціальне водокористування.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до звіту за формою №2ТП-водгосп (річна) у 2023 році, позивачем прийнято стоки від абонентів КП "Сяйво" та відведено до річки Войниха 26,7 тис.куб.м зворотних стічних вод. 
За інформацією, наданою позивачем листом від 25.06.24 за №01-27/1058, за період з 01.01.2024 по 25.06.2024, позивачем скинуто 17087 м.куб зворотних стічних вод. 
Дозвіл на спеціальне водокористування відсутній.
Під час перевірки відібрано проби води на виході з очисних споруд, що знаходяться за межами села Солониця Лубенського району Полтавської області (акт від 13.06.2024 за №26-24/П). 
Відповідно до протоколу вимірювань показників складу та властивостей вод від 19.06.2024 №26-2024/П встановлено показники зворотних вод: азот амонійний >39 мг/дм3, нітрит-іони 0,22 мг/дм3, нітрат-іони 4,92 мг/дм3, фосфати 29,46 мг/дм3, сульфати.
Отже, наведене вище вказує на те, що позивач здійснює скидання забруднюючих речовин без затверджених нормативів гранично допустимої концентрації. 
Контроль за якістю скинутих у водні об`єкти зворотних вод та за якістю води водних об`єктів у контрольних створах позивач не здійснює, а очисні та інші водогосподарські споруди і технічні пристрої не утримуються в належному стані, заходи щодо попередження забруднення підземних вод не здійснюються та локальні мережі спостережувальних свердловин для контролю за якісним станом підземних вод навколо очисних споруд, що знаходяться за межами села Солониця Лубенського району Полтавської області, не обладнано.
Таким чином, оскільки позивачем здійснюється скид зворотних стічних вод до річки Войниха, останній повинен мати на це відповідний дозвіл на спеціальне водокористування, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.
Посилання позивача на те, що він не є водокористувачем та жодна очисна споруда, яка знаходиться за межами с. Солониця Лубенського району, не перебуває на його балансі, колегія суддів відхиляє, оскільки це не звільняє позивача від необхідності мати дозвіл на спеціальне водокористування.
Таким чином, враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог у частині скасування оспорюваного припису від 27.06.2024 за №3/02/3-15.
Щодо правомірності дій відповідача щодо складення та направлення претензії №18/07-17/24 позивачу.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Згідно з п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
З наведених процесуальних норм Закону випливає, що судовому захисту підлягає лише порушене право. Так, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. У контексті наведених приписів Кодексу адміністративного судочинства України підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод, однак, обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушеного права чи законного інтересу.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушенні в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України та норм Кодексу адміністративного судочинства України.
При цьому обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими. Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюється при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Виходячи з системного тлумачення зазначених положень законодавства, вбачається, що особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що оскаржувані позивачем дії відповідача щодо пред`явлення претензії №18/07-17/24 від 08.07.2024 безпосередньо не породжують правових наслідків для позивача.
Водночас, оцінка таким діям посадових осіб відповідача надається саме при вирішенні питання щодо наявності підстав для стягнення з відповідного суб`єкта заподіяної шкоди (збитків) згідно з претензією у разі звернення відповідного органу з відповідним позовом до суду. До звернення органу з відповідним позовом до суду претензія про відшкодування шкоди, збитків і втрат, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства, не тягне за собою виникнення будь-яких юридичних наслідків.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що рішення суб`єкта владних повноважень, яке не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для позивача, не є рішенням суб`єкта владних повноважень у значенні статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому воно не може бути предметом спору. Такий підхід сформовано у справах, у яких оскаржувалися рішення про затвердження актів щодо визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, а також розміру таких збитків, завданих унаслідок користування земельною ділянкою (постанови від 12.12.2018 у справі №802/2474/17-а, від 23.01.2019 у справі № 750/10172/17, від 27.03.2019 у справі №917/902/18, від 15.01.2020 у справі № 539/1584/17).
Колегія суддів зазначає, що відповідно до змісту претензії №18/07-17/24 відповідачем на виконання Положення № 230 у встановленому порядку розраховано розмір збитків за шкоду, заподіяну порушенням позивачем законодавства про охорону навколишнього природного середовища.
Так, за приписами п.10 Розділу ІІ Положення №230 Державна екологічна інспекція відповідного округу має право пред`являти претензію про відшкодування шкоди, збитків і втрат, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства з питань, що належать до її компетенції, розрахувати їх розмір, звертатися до суду з відповідними позовами.
Відтак, з огляду на наведене вище, повноваження відповідача обмежуються лише обчисленням розміру збитків у встановленому порядку. 
Що стосується відшкодування виявлених збитків, то вони не можуть бути примусово відшкодовані на підставі претензії №18/07-17/24.
Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом. 
Саме під час розгляду відповідних позовів суб`єкта владних повноважень відбувається судовий контроль за правомірністю визначення збитків.
Отже, вказана претензія не створює правових наслідків для позивача, тому не може порушувати його прав чи охоронюваних законом інтересів.
Подібний підхід характерний до оскарження інших дій та рішень, які фіксують певні юридичні факти (акти перевірок, довідки, вимоги, претензії), проте, не створюють правових наслідків безпосередньо, а тому й не порушують прав. Вони мають проміжний характер і, зазвичай, фіксують певну стадію (етап) адміністративної процедури, що закінчується остаточним рішенням, зокрема, зверненням до суду з позовом. Тобто критерієм розмежування актів, які оскаржуються до суду, а які ні, є правові наслідки, зумовлені такими актами. Якщо вони є, акт може бути оскаржено до суду.
Відповідно, колегія суддів не надає правової оцінки розрахунку розміру збитків.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині вимог щодо визнання протиправними дій відповідача щодо складення та направлення претензії №18/07-17/24 позивачу.
Частиною 2 ст.77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено (доказано) правомірність власного рішення та дій, що є предметом спірних правовідносин.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, застосував норми матеріального та процесуального права та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. 
Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для розп 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.10.2025 у справі №440/11624/24 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	А.О. Бегунц   Я.В. П`янова