Справа №:755/3896/20
Провадження №: 2/755/7380/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2026 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Гаврилової О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Колоннейд Україна», про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди, -

в с т а н о в и в:
Позивач ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
Згідно заявлених вимог, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь: завдану внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди матеріальну шкоду в розмірі 39 803,67 грн; збитки в розмірі 7 736,00 грн; завдану внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди моральну шкоду в сумі 50 000,00 грн.
Вимоги позову обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 05 листопада 2019 року, о 09 годині 20 хвилин, керуючи автомобілем марки Renault Koleos, державний номерний знак НОМЕР_1 , в м.Києві по проспекту Тичини, 18-б, при виїзді з двору не надала перевагу в русі транспортному засобу, автомобілю марки Audi А4, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , внаслідок чого здійснила зіткнення з даним транспортним засобом, який від удару відкинуло, який в подальшому здійснив зіткнення з транспортним засобом Skoda Octavia, державний номерний знак НОМЕР_3 , що призвело до пошкодження автомобілів, заподіяння матеріальних збитків і порушення п. 10.2 Правил дорожнього руху України. Автомобіль марки Audi А4, державний номерний знак НОМЕР_2 , належить на праві власності позивачу. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року ОСОБА_2 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення. Відповідно до Звіту №7811 про визначення вартості матеріального збитку від 28 листопада 2019 року вартість матеріального збитку (відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу), заподіяного власнику автомобіля марки Audi А4, державний номерний знак НОМЕР_2 , складає 131 763,67 грн. Сума страхового відшкодування позивача ПрАТ «Страхова група «ТАС» становить 91 960,00 грн. Отже, матеріальна шкода, що підлягає стягненню з відповідача за заподіяння шкоди становить 39 803,67 грн. Крім того, позивачу завдано збитки на загальну суду 7 736,00 грн, з яких: 1 300,00 грн вартість послуг по перевезенню автомобіля евакуатором після дорожньо-транспортної пригоди; 690,00 грн - вартість послуг з евакуації авто з метою його подальшого зберігання на паркувальному майданчику; 1 796,00 грн - вартість зберігання автомобіля після дорожньо-транспортної пригоди на паркувальному майданчику ТОВ «Тірас інтернешенл»; 2 500,00 грн - вартість проведення експертної оцінки; 1 450,00 грн - вартість послуг з евакуації авто після його зберігання на паркувальному майданчику. Позивач зазначає, що після скоєння дорожньо-транспортної пригоди вона декілька тижнів перебувала у стресовому стані, знервованість та роздратованість стали причиною погіршення стану її здоров`я, непорозумінь в родині, сварок з близькими людьми. Крім того, неправомірні дії відповідача обмежили її права, як власника транспортного засобу та порушили нормальні життєві зв`язки. Позивач оцінює завдану відповідачем моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 березня 2020 року: відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ПАТ «Страхова група «ТАС».
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 березня 2020 року у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про розгляд справи в порядку загального позовного провадження відмовлено.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2020 року: клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Конюшка Д.Б. про залучення до участі у справі третьої особи задоволено; залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ПАТ «Страхова компанія «Колоннейд Україна»; у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Конюшка Д.Б. про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відмовлено.
26 червня 2020 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_4 подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову. У відзиві відповідач зазначає, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на момент ДТП на виконання вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» була застрахована у ПрАТ СК «Колоннейд Україна» за діючим на дату ДТП полісом № АОЗ104638 з лімітом відповідальності страховика за шкоду, завдану майну у розмірі 100 000 грн. Також між ПрАТ СК «Колоннейд Україна» та ОСОБА_5 було укладено Договір добровільного страхування автотранспортну № МО 008728 від 24.04.2019 року (страхування цивільно-правової відповідальності водія та пасажирів від нещасних випадків). Відповідно до пунктів 4, 5 цього Договору цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу Renault Koleos державний номерний знак НОМЕР_1 додатково страхується на суму у розмірі 2 000 000 грн. Таким чином, загальний ліміт відповідальності ПрАТ СК «Колонней Україна» становить 2 100 000 грн за шкоду завдану водієм транспортного засобу Renault Koleos державний номерний знак НОМЕР_1 . Позивач не має права вимагати від відповідача відшкодування заподіяного збитку у розмірі, що покриваються лімітом відповідальності за шкоду заподіяну майну, та має звертатися з відповідною вимогою до страховика відповідача ПрАТ СК «Колоннейд Україна». Оскільки позивач погодився з розміром страхового відшкодування, а заявлений позивачем розмір шкоди не перевищує ліміт відповідальності страховика, підстави для задоволення позову відсутні. Позивач не обґрунтувала необхідності двох евакуацій транспортного засобу, та необхідності його поміщення на стоянку. Позивачка не обґрунтувала ступінь тяжкості фізичних та душевних страждань, яких вона зазнала. Заявлена моральна шкода є значно завищеною та не відповідає вимогам розумності та справедливості. Позивачнм не наведено чіткого розрахунку заявленого розміру такої шкоди та доказів, якими заявлена шкода підтверджується. Відповідно до постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 28 листопада 2019 року у справі № 755/18262/19 транспортним засобом Audi А4 державний номерний знак НОМЕР_2 керував ОСОБА_3 , а не безпосередньо позивач ОСОБА_1 (а.с.85-91)
07 липня 2020 року ОСОБА_1 подала до суду відповідь на відзив, в якій зазначає, що одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково зупиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути не достатньо для повного покриття шкоди, тому особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. Право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання. Автомобіль був доставлений евакуатором на станцію технічного обслуговування для встановлення вартості відновлювального ремонту. Витрати позивача на евакуацію автомобіля та його подальше зберігання на паркувальному майданчику обґрунтовані та документально підтверджені. Копії всіх чеків та квитанцій містяться в матеріалах справи. Позивач перебувала у стресовому стані, оскільки була позбавлена можливості вільно використовувати свій автомобіль. Пошкодження автомобіля порушило її нормальні життєві зв`язки, через неможливість продовження активного громадського життя та викликали у неї душевні страждання. Також тривалий час вона була вимушена користуватися громадським транспортом, що створило їй певні незручності. (а.с.102-109)
Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Таким чином, розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадженням, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.
Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та прийняті судом, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Судом установлено, що 05 листопада 2019 року о 09 годині 20 хвилин сталася ДТП за участю ОСОБА_2 , яка керувала автомобілем марки Renault Koleos, державний номерний знак НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , який керував автомобілем марки Audi А4, державний номерний знак НОМЕР_2 . У результаті ДТП автомобілі зазнали пошкоджень.
Автомобіль марки Audi А4, державний номерний знак НОМЕР_2 , належить на праві власності ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 24 вересня 2019 року (а.с.8-12).
Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року у справі №755/18262/19 ОСОБА_2 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення. У постанові зазначено, що ОСОБА_2 05 листопада 2019 року, о 09 годині 20 хвилин, керуючи автомобілем марки Renault Koleos, державний номерний знак НОМЕР_1 , в м. Києві по проспекту Тичини, 18-б, при виїзді з двору не надала перевагу в русі транспортному засобу, автомобілю марки Audi А4, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , внаслідок чого здійснила зіткнення з даним транспортним засобом, який від удару відкинуло, який в подальшому здійснив зіткнення з транспортним засобом Skoda Octavia, державний номерний знак НОМЕР_3 , що призвело до пошкодження автомобілів, заподіяння матеріальних збитків і порушення п. 10.2 Правил дорожнього руху України. (а.с.14) 
02 жовтня 2019 року між ПрАТ «Страхова група «ТАС» та ОСОБА_1 укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту FO 532979, предметом якого є майнові інтереси ОСОБА_1 , пов`язані із володінням, користуванням та розпорядженням автомобілем марки Audi А4, державний номерний знак НОМЕР_2 (а.с.15-25).
Відповідно до Звіту №7811 про визначення вартості матеріального збитку від 28 листопада 2019 року, виконаного ФОП ОСОБА_6 , вартість матеріального збитку (відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу), заподіяного власнику автомобіля марки Audi А4, державний номерний знак НОМЕР_2 , складає 131 763,67 грн (а.с.26-54).
Згідно з додатковою угодою на стадії виплати страхового відшкодування по факту настання страхового випадку до Договору добровільного страхування транспорту FO 532979 від 02 жовтня 2019 року страхувальник визнав, що страхове відшкодування страховика перед страхувальником по договору згідно випадку, що стався 05 листопада 2019 року, складає 93 000 грн за мінусом франшизи 1 040 грн, а в решті 91 960 грн та на дату підписання додаткової угоди відповідає всім умовам Договору (а.с.55). Отже, ОСОБА_1 отримала від ПрАТ «Страхова група «ТАС» згідно з Договором добровільного страхування транспорту FO 532979 від 02 жовтня 2019 року страхове відшкодування у розмірі 91 960,00 грн. 
Судом установлено, що згідно з актом надання послуг ФОП ОСОБА_7 № 356 від 05 листопада 2019 року та товарним чеком від 05 листопада 2019 року ОСОБА_3 сплатив вартість послуг по перевезенню автомобіля евакуатором після ДТП у розмірі 1300 грн (а.с.56-57).
Згідно з квитанцією № 470111 від 25 листопада 2019 року, виданої ФОП ОСОБА_8 , ОСОБА_1 сплатила транспортні послуги у розмірі 690 грн (а.с.58).
Також ОСОБА_1 сплатила вартість зберігання автомобіля після ДТП на паркувальному майданчику ТОВ «Тірас інтернешенл» у загальному розмірі 1 796 грн, що підтверджується копією чеків від 25.11.2019 на суму 32 грн, від 26.11.2019 на суму 96 грн, від 29.11.2019 на суму 96 грн, від 03.12.2019 на суму 160 грн, від 09.12.2019 на суму 160 грн, від 18.12.2019 на суму 320 грн, від 28.12.2019 на суму 64 грн, від 30.12.2019 на суму 868 грн (а.с.59)
27 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_6 укладено договір на проведення експертної оцінки №7811. Сторони домовились, що вартість проведення експертної оцінки складає 2 500 грн, які ОСОБА_1 27 січня 2020 року сплатила на користь ФОП ОСОБА_6 , що підтверджується меморіальним ордером № МВ42412944 від 27 січня 2020 року (а.с.60-62).
Також ОСОБА_1 сплатила вартість транспортних послуг у розмірі 1 450 грн, що підтверджено квитанцією № 491246, виданою ФОП ОСОБА_8 (а.с.63).
Суд встановив, що згідно з полісом ОСЦПВВНТЗ №АО/3104638, виданого ПрАТ СК «Колоннейд Україна», цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 , власника автомобіля марки Renault Koleos, державний номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ СК «Колоннейд Україна». Дата укладання договору 24 квітня 2019 року. Ліміт відповідальності страховика за шкоду, завдану майну у розмірі 100 000 грн. Розмір франшизи 1000 грн (а.с. 92).
Також, між ПрАТ СК «Колоннейд Україна» та ОСОБА_5 було укладено Договір добровільного страхування автотранспортну № МО 008728 від 24 квітня 2019 року (страхування цивільно-правової відповідальності водія та пасажирів від нещасних випадків). Відповідно до пунктів 4, 5 цього Договору цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу Renault Koleos р/н НОМЕР_1 додатково страхується на суму у розмірі 2 000 000 грн (а.с. 93).
Щодо стягнення матеріальної шкоди в розмірі 39 803,67 грн
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частини перша, друга статті 1166 ЦК України).
Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, визначені у статті 1187 ЦК України. Згідно із частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 1188 ЦК України).
Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. 
Підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність морально шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.
За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України). Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо боржник - особа, яка завдала шкоди. Така особа, відповідно до статті 1192 ЦК України, має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
У статті 1194 ЦК України (у редакції, чинній, на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
За змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України від 07 березня 1996 року № 85/96-ВР «Про страхування» (чинного, на момент виникнення спірних правовідносин) до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних відносин), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Відповідно до статті 29 Закону № 1961-IV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду в постановах від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18), від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) виснувала, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України № 1961-IV від 01 липня 2004 року).
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні у межах ліміту відповідальності страховика (страхової суми) є страховик завдавача шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (пункт 35), від 3 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к, від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (пункт 96)). Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (див.: п. 104 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) викладений правовий висновок, відповідно до якого відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди».
У пунктах 154-156 постанови від 14 грудня2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що: «у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника».
Отже, майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком (франшиза, втрата товарної вартості, страховий ліміт).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено, що: «внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому висновок апеляційного суду про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим. Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16). З огляду на зазначене, уточнення правових позицій, висловлених у пунктах 149,150 цієї постанови, Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про альтернативне право потерпілого в цій справі обирати особу, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування. Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01 листопада 2021 року у справі № 920/343/20 зазначено: «поняття добровільного майнового страхування розкривають положення статті 6 Закону України "Про страхування" та статей 979, 982 ЦК України. Добровільне страхування здійснюється на основі договору між страховиком і страхувальником. Основним призначенням добровільного страхування є майновий захист інтересів страхувальника, що покликаний зменшити шкідливі для власника (володільця) наслідки пошкодження чи знищення його майна. Варто зазначити, що в процесі реалізації прав та обов`язків, які виникають з таких договорів, також має місце делікт (деліктна відповідальність), внаслідок настання якого і виникає страховий випадок, коли страхувальник зазнає майнової шкоди, а в подальшому можуть виникнути і відносини суброгації. Статтями 512, 514 ЦК України передбачено, що в установлених законом випадках кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою. Ці норми кореспондуються з положеннями статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування». Статтею 993 ЦК та статтею 27 Закону України «Про страхування» передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. У разі виплати страховою компанією страхового відшкодування до неї у межах фактичних витрат від потерпілої особи переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. В таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика (суброгація). Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора, а саме потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за заподіяння шкоди. Таким чином, за суброгацією відбувається лише зміна осіб у вже наявному зобов`язанні (зміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. Це означає, що одна особа набуває прав і обов`язків іншої особи у конкретних правовідносинах. У процесуальному відношенні страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18)».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01 лютого 2022 року у cправі № 910/12472/18 зазначено:
«страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»). Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України). Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Слід зазначити, що в процесі реалізації прав та обов`язків, які виникають з таких договорів, також має місце делікт (деліктна відповідальність), внаслідок настання якого і виникає страховий випадок, коли страхувальник зазнає майнової шкоди, а в подальшому можуть виникнути і відносини суброгації. Статтями 512, 514 ЦК України передбачено, що в установлених законом випадках кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою. Ці норми кореспондуються з положеннями статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України "Про страхування", згідно з якими до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Тобто у правовідносинах суброгації відбувається лише заміна кредитора: право вимоги передається (переходить) від страхувальника (якого ще називають вигодонабувачем, первісним кредитором, потерпілим) до страховика - нового кредитора, який в подальшому замість страхувальника і буде пред`являти право вимоги до особи, відповідальної за завдання шкоди. Така заміна відбувається на підставі закону, в момент виплати страховиком страхового відшкодування страхувальнику. Тому нового зобов`язання з відшкодування збитків не виникає, оскільки у таких правовідносинах зберігається те зобов`язання, яке виникло із заподіяння шкоди і у зв`язку з яким було виплачене страхове відшкодування.
Отже, у відносинах суброгації страховик виступає замість потерпілого в деліктному зобов`язанні, а особа, яка завдала шкоди, - його боржником. До нового кредитора переходять права первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника. Під час виплати страховиком страхувальнику страхового відшкодування за договором добровільного майнового страхування відбувається заміна кредитора, і, як наслідок, у страховика виникає право вимоги до відповідальної особи щодо відшкодування йому завданої шкоди у порядку суброгації».
Позивач (який є страховиком потерпілої особи) виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі. У зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування до цієї особи (як до страховика потерпілої особи) перейшло право вимоги до заподіювача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди відповідачем, в порядку суброгації (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2022 року у справі № 727/182/21 (провадження № 61-11749св21)).
У порядку суброгації страховик може стягнути із заподіювача шкоди лише ту суму, яку він сам виплатить страхувальнику (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30 січня 2018 року у справі № 910/12500/17).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено, що: «внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ)».
У пунктах 50-56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 (провадження № 12-12гс21) вказано, що «страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (частина шістнадцята статті 9 Закону України «Про страхування»). Франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування (частина вісімнадцята статті 9 Закону України «Про страхування»). Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту (пункт 12.1 статті 12 Закону № 1961-IV). Страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування (пункт 36.6 статті 36 Закону № 1961-IV). З огляду на зміст цих приписів у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний виплатити суму страхового відшкодування за вирахуванням франшизи, якщо сторони її передбачили у відповідному договорі. Суму франшизи потерпілому має компенсувати страхувальник або інша особа, відповідальна за завдані збитки. МТСБУ замість відповідача у повному обсязі виконало обов`язок з виплати потерпілому відшкодування, оскільки на час виплати не мало інформації про наявність полісу № АМ/1605532, а відповідно і про передбачену ним франшизу. Оскільки визначену у договорі франшизу не можна стягнути зі страховика винуватця ДТП, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов частково, зменшивши суму стягнення суму на розмір франшизи. На підставі статті 1212 ЦК України позивач може стягнути суму франшизи з винуватця ДТП, який безпідставно зберіг ці кошти у себе».
Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч. 6 ст. 82 ЦПК України).
При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається (див.: постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 234/16272/15-ц (провадження № 61-31395сво18).
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/1; постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1. ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).
Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 просить суд стягнути з ОСОБА_2 завдану внаслідок ДТП матеріальну шкоду в розмірі 39 803,67 грн. Позич посилається на те, що після отримання страхового відшкодування у розмірі 91 960,00 грн, невідшкодованою залишається матеріальна шкода у розмірі 39 803,67 грн.
Судом установлено, що 05 листопада 2019 року о 09 годині 20 хвилин сталася ДТП за участю ОСОБА_2 , яка керувала автомобілем марки Renault Koleos, державний номерний знак НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , який керував автомобілем марки Audi А4, державний номерний знак НОМЕР_2 . ДТП сталася з вини ОСОБА_2 у результаті порушення нею ПДР, що встановлено постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року у справі №755/18262/19, згідно з якою ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Постанова набрала законної сили.
ПрАТ «Страхова група «ТАС» та ОСОБА_1 02 жовтня 2019 року уклали Договір добровільного страхування наземного транспорту FO 532979, предметом якого є майнові інтереси ОСОБА_1 , пов`язані із володінням, користуванням та розпорядженням автомобілем марки Audi А4, державний номерний знак НОМЕР_2 . На виконання умов договору ПрАТ «Страхова група «ТАС» у зв`язку із настанням 05 листопада 2019 року страхового випадку сплатило на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 91 960 грн. Виплата цього страхового відшкодування була здійснена позивачу ПрАТ «Страхова група «ТАС» у зв`язку зі страховою подією та у відповідності до умов Договору добровільного страхування наземного транспорту FO 532979.
Разом із тим, відповідно до Звіту №7811 про визначення вартості матеріального збитку від 28 листопада 2019 року, виконаного ФОП ОСОБА_6 , вартість матеріального збитку (відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу), заподіяного власнику автомобіля марки Audi А4, державний номерний знак НОМЕР_2 , станом на 28 листопада 2019 року складає 131 763,67 грн. Суд бере до уваги, що відповідач належними і допустимими доказами не спростувала розмір матеріального збитку, завданий позивачу, та не була позбавлена такої можливості під час судового розгляду, проте будь-яких клопотань на спростування розміру матеріального збитку ОСОБА_2 не заявляла. Відповідач не скористалася правом заявити клопотання про призначення відповідної експертизи. При цьому обов`язок доказування і подання доказів відповідно до статті 81 ЦПК України покладається на сторони, суд лише сприяє їм у вчиненні процесуальних дій з метою встановлення обставин справи.
Таким чином після отримання ОСОБА_1 страхового відшкодування у розмірі 91 960,00 грн невідшкодованою залишилася матеріальна шкода у розмірі 39 803,67 грн (131 763,67 грн - 91 960,00 грн), обов`язок відшкодування якої покладається на винну у ДТП особу - ОСОБА_2 . 
Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданою нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Згідно з полісом ОСЦПВВНТЗ №АО/3104638, виданого ПрАТ СК «Колоннейд Україна», цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 , власника автомобіля марки Renault Koleos, державний номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ СК «Колоннейд Україна». Дата укладання договору 24 квітня 2019 року. Ліміт відповідальності страховика за шкоду, завдану майну у розмірі 100 000 грн. Розмір франшизи 1000 грн.
Суд враховує усталену практику Верховного Суду про те, що потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування виникає в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування. Якщо майнова шкода перевищує ліміт відповідальності винної особи за договором страхування, то різниця між такою шкодою та страховим відшкодуванням підлягає стягненню з винної особи. Враховуючи, що розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика особи, відповідальної за збитки (ПрАТ СК «Колоннейд Україна»), то обов`язок із її відшкодування у сумі, що перевищує ліміт відповідальності страховика, покладається безпосередньо на винну у ДТП особу - ОСОБА_2 . Зазначене узгоджується із принципом повного відшкодування шкоди, який закріплений у статті 1166 ЦК України.
Суд звертає увагу, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Факт виплати страховиком страхового відшкодування обумовив перехід до нього від страхувальника відповідних прав у порядку суброгації до особи, відповідальної за завдані збитки, в межах понесених ним витрат на виплату страхового відшкодування. Під час виплати страховиком страхувальнику страхового відшкодування за договором добровільного майнового страхування відбувається заміна кредитора, і, як наслідок, у страховика виникає право вимоги до відповідальної особи щодо відшкодування йому завданої шкоди у порядку суброгації. Отже, після виплати ПрАТ «Страхова група «ТАС» страхового відшкодування на користь ОСОБА_1 до страхової компанії у межах фактичних витрат від потерпілої особи перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки - ОСОБА_2 . При цьому, з урахуванням приписів статті 1194 ЦК України (у редакції, чинній, на момент виникнення спірних правовідносин), ПрАТ «Страхова група «ТАС» може реалізувати право вимоги до страховика особи, відповідальної за збитки - ПрАТ СК «Колоннейд Україна». Отже, ПрАТ «Страхова група «ТАС» має право вимоги до ПрАТ СК «Колоннейд Україна» у межах фактичних витрат у розмірі 91 960,00 грн.
Таким чином обов`язок із відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 39 803,67 грн розподіляється між ПрАТ СК «Колоннейд Україна» та ОСОБА_2 ПрАТ СК «Колоннейд Україна» зобов`язане відшкодувати ОСОБА_1 7 040 грн в межах ліміту відповідальності з вирахуванням розміру відшкодування на користь ПрАТ «Страхова група «ТАС» та франшизи (100 000 грн - 91 960,00 грн - 1 000 грн). Натомість ОСОБА_2 зобов`язана відшкодувати ОСОБА_1 32 763,67 грн у сумі, що перевищує ліміт відповідальності страховика (39 803,67 грн - 7 040 грн). Позовних вимог до ПрАТ СК «Колоннейд Україна» ОСОБА_1 не заявляла. 
Необґрунтованими є доводи про те, що загальний ліміт відповідальності ПрАТ СК «Колонней Україна» становить 2 100 000 грн. Оскільки Договір добровільного страхування автотранспортну № МО 008728 від 24.04.2019 року укладений між ПрАТ СК «Колоннейд Україна» та ОСОБА_5 , то він регулює відносини саме між сторонами договору і його положення не є обов`язковими для позивача.
Безпідставні також доводи відповідача про те, що транспортним засобом Audi А4 державний номерний знак НОМЕР_2 керував ОСОБА_3 , а не безпосередньо позивач ОСОБА_1 . Автомобіль марки Audi А4, державний номерний знак НОМЕР_2 , належить на праві власності ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 24 вересня 2019 року. У результаті ДТП шкоду було завдано ОСОБА_1 , як власнику транспортного засобу, внаслідок його пошкодження.
За таких обставин суд вважає частково обґрунтованими доводи позивача в цій частині, адже відповідач зобов`язана відшкодувати шкоду у розмірі 32 763,67 грн. Тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути матеріальну шкоди, завдану внаслідок ДТП, у розмірі 32 763,67 грн. У задоволенні іншої частини позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди слід відмовити.
Щодо стягнення збитків в розмірі 7 736,00 грн
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Судом установлено, що позивач понесла витрати по перевезенню автомобіля евакуатором після ДТП у розмірі 1300 грн, транспортні послуги у розмірі 690 грн та 1 450 грн. Також позивач сплатила вартість зберігання автомобіля після ДТП на паркувальному майданчику у розмірі 1 796,00 грн. Крім того, позивач понесла витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 2 500,00 грн і судом прийнято відповідний звіт як доказ. Зазначені витрати підтверджені відповідними копіями квитанцій та чеків, що надані позивачем.
Суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивач не обґрунтувала необхідності двох евакуацій транспортного засобу. Так, позивач зазначила, що автомобіль був доставлений евакуатором на станцію технічного обслуговування для встановлення вартості відновлювального ремонту. Оскільки на СТО позивачу повідомили про те, що вартість відновлювального ремонту буде складати приблизно 150 000,00 грн, враховуючи відсутність коштів для здійснення такого ремонту, позивач була вимушена замовити послуги з евакуації авто для його подальшого зберігання на паркувальному майданчику.
За таких обставин з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути збитки в розмірі 7 736,00 грн.
Щодо стягнення компенсації моральної шкоди в сумі 50 000,00 грн 
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. 
За змістом статті 1167 ЦК України, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Головною умовою покладення на особу обов`язку компенсувати моральну шкоду є наявність такої шкоди. При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.
Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 272/579/22 (провадження № 61-17339св23)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року у справі № 336/2892/18 (провадження № 61-15830св19) зазначено: «відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Отже, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягнутому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди. Під умислом потерпілого необхідно розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди. Подібні правові висновки сформульовані Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі №466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі №756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі №447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі №601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18)».
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)).
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Судом установлено, що ДТП сталася з вини ОСОБА_2 , тому обов`язок компенсації моральної шкода повкладається на володільця джерела підвищеної небезпеки ОСОБА_2 .
Позивач посилається на те, що після скоєння ДТП вона декілька тижнів перебувала у стресовому стані, знервованість та роздратованість стали причиною погіршення стану її здоров`я, непорозумінь в родині, сварок з близькими людьми. Крім того, неправомірні дії відповідача обмежили її права, як власника транспортного засобу та порушили нормальні життєві зв`язки. Позивач оцінює завдану відповідачем моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.
З огляду на обставини справи, беручи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд вважає, що розмір моральної шкоди, визначений позивачем, є завищеним, а на підтвердження наявності перелічених вище негативних явищ, позивачем не надано жодного доказу.
Розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому, відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу.
Враховуючи викладене, а також те, що самим по собі пошкодженням транспортного засобу позивача їй безумовно було завдано моральних переживань та вона була змушена витрачати час на відновлення своїх прав, виходячи із засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди та вважає, що грошова сума у розмірі 5 000,00 грн є відповідною і достатньою грошовою компенсацією за завдану позивачу моральну шкоду.
З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ПрАТ «Страхова група «ТАС», ПрАТ «Страхова компанія «Колоннейд Україна», про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
За змістом ст. 209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Позивач сплатила судовий збір у розмірі 2 942,80 грн (а.с.7). Оскільки суд робить висновок про часткове задоволення позову, то сплачений судовий збір належить стягнути із відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 1 372,74 грн.
Враховуючи наведене та керуючись статтею 27 Закону України від 07 березня 1996 року № 85/96-ВР «Про страхування», статтями 1, 29 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статтями 3, 6, 11, 13, 15, 16, 20, 22, 509, 512, 526, 993, 1187, 1188, 1192, 1194 Цивільного кодексу України, статтями 2-5, 8, 10, 12, 13, 76-83, 89, 141, 209, 258, 259, 263-265, 274, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в :
Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ), треті особи: Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» (ЄДРПОУ 30115243, місцезнаходження: Україна, місто Київ, проспект Берестейський, будинок 65), Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Колоннейд Україна» (ЄДРПОУ 25395057, місцезнаходження: Україна, місто Київ, вулиця Іллінська, будинок 8), про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 : компенсацію матеріальної шкоди в розмірі 32 763,67 грн, збитки в розмірі 7 736,00 грн, компенсацію моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн, судовий збір у розмірі 1 372,74 грн.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України. 

Суддя: