ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.07.2026	Справа № 910/3510/26	

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., розглянувши матеріали господарської справи 

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Веско Інвест" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС Україна"
про стягнення 118 993, 78 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Веско Інвест" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС Україна" (далі-відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 118 993, 78 грн., з яких: 88 064, 52 грн. - основного боргу, 24 015, 27 грн - пені, 2 353, 33 грн. - 3 % річних та 4 560, 66 грн. - інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором оперативної оренди обладнання № 010125-02 від 01.01.2025.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, зокрема встановлено відповідачу строк протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подачі заяви з обгрунтованими запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (у разі їх наявності).
16.04.2026 до суду надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС Україна" на позовну заяву, в якому відповідач, зокрема зазначає, що нарахування орендної плати з 01.01.2026 по 09.01.2026 є безпідставним, у зв`язку з припиненням договору оренди. Також, відповідач просить суд зменшити розмір неустойки на 50%.
21.04.2026 до суду надійшла відповідь позивача на відповідь на відзив, в якій він зокрема зазначає, що орендна плата нараховується протягом всього фактичного строку оренди, який розпочинається з моменту підписання акту прийому-передачі (01.01.2025) та завершується підписанням акту приймання-передачі обладнання з оренди (09.01.2026). Тож, до 09.01.2026 відповідачу була нарахована орендна плата за фактичне користування обладнанням, а після 09.01.2026 орендна плата нарахована відповідачу не була у зв`язку із укладенням договору купівлі-продажу обладнання. Позивач зазначає, що жодного подвійного нарахування за період з 01 по 09 січня 2026 не було.
Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Веско Інвест" (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТІС Україна" (орендар) було укладено договір оперативної оренди обладнання № 010125-02, відповідно до умов якого Орендодавець зобов?язується передати, а Орендар прийняти в строкове платне користування Обладнання, перелік та опис якого визначено у Додатку №1 до даного договору (надалі - Об?єкт оренди, Обладнання). Сторони визначають статус такої операції як оперативний лізинг без права подальшої зміни статусу такої операції. Технічний стан та інші характеристики Об?єкту оренди на момент передачі Об?єкту оренди зафіксовані в Акті приймання-передачі. Об?єкт оренди повинен бути придатним до використання за цільовим призначенням, вказаним в п.2.1. цього договору. Місце передачі Обладнання: Київська обл., Бучанський район, с. Білогородка, вул. Компресорна, встановленим у приміщенні складу у місці передачі та готовим для використання. 
Строк оренди - до « 31» грудня 2025 року включно. Строк оренди починається з дати підписання Акту прийому-передачі Обладнання (дата початку строку оренди) (п.2.2 договору).
Згідно з п.3.1 договору орендна плата нараховується протягом всього фактичного строку оренди, який розпочинається з моменту підписання Акту прийому-передачі та завершується датою припинення дії договору і підписання акту приймання-передачі Обладнання з оренди.
У відповідності до умов п. 3.2 договору розмір щомісячної орендної плати становить: 32 500 грн. (тридцять дві тисячі п?ятсот) гривень без урахування ПДВ, крім того ПДВ - 6 500 грн., разом - 39 000 грн. (тридцять дев?ять тисяч) гривень, що відповідає оплаті оренди 3300 палетомісць (0,8м*1,2м). Індексація орендної плати не здійснюється.
Згідно п. 3.3 договору, орендна плата сплачується на підставі рахунку шляхом безготівкового перерахування на рахунок Орендодавця, що вказаний у цьому договорі, протягом 5 календарних днів з дати рахунку.
Акт наданих послуг надсилається Орендодавцем Орендарю у строк 10 календарних днів з моменту закінчення звітного періоду. Орендар протягом 5 календарних днів з моменту отримання Акту виконаних послуг підписує його або надає мотивовану відмову від підписання.
Відповідно до п. 4.1 договору, прийом-передача Об?єкта оренди оформляється Актом прийому-передачі. Перед підписанням Акту прийому-передачі сторони проводять попередній огляд Об?єкта оренди.
Орендна плата починає нараховуватися починаючи з моменту приймання-передачі Обладнання в оренду за Актом прийому-передачі (п.4.5 договору).
Пунктом 6.5 договору передбачено, що у разі несвоєчасної оплати орендних платежів Орендар сплачує Орендодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє на день виникнення прострочення, за кожен день прострочення платежу до моменту повного погашення заборгованості.
Договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до закінчення строку оренди (п.2.2.), а в частині зобов?язань Орендаря щодо сплати Орендної плати - до виконання зобов?язань. (п.9.1 договору)
Так, на виконання умов договору оперативної оренди обладнання № 010125-02 від 01.01.2025 орендодавець передав, а орендар в свою чергу прийняв в строкове платне користування Обладнання, перелік та опис якого визначено у Додатку №1 до даного договору, що підтверджується актом приймання - передачі обладнання від 01.01.2025.
Як зазначає позивач, на виконання умов договору оперативної оренди обладнання № 010125-02 від 01.01.2025 він надав послуги з оренди, а відповідач в свою чергу прийняв вказані послуги на загальну суму 478 064, 52 грн, на підтвердження чого надав наступні акти здачі - прийняття робіт: №310124/1 від 31.01.2025 на суму 39 000, 00 грн., №280224/1 від 28.02.2025 на суму 39 000, 00 грн., №310324/1 від 31.03.2025 на суму 39 000, 00 грн., №300424/1 від 30.04.2025 на суму 39 000, 00 грн., №310522/1 від 31.05.2025 на суму 39 000, 00 грн., №300622/1 від 30.06.2025 на суму 39 000, 00 грн., №310722/1 від 31.07.2025 на суму 39 000, 00 грн., №310822/1 від 31.08.2025 на суму 39 000, 00 грн., №300922/1 від 30.09.2025 на суму 39 000, 00 грн., №311022/1 від 31.10.2025 на суму 39 000, 00 грн., №301122/1 від 30.11.2025 на суму 39 000, 00 грн., №311222/1 від 31.12.2025 на суму 39 000, 00 грн., №090101/1 від 09.01.2026 на суму 10 064,52 грн.
Проте, відповідач за надані послуги оренди обладнання розрахувався частково у розмірі 390 000, 00 грн., що підтверджується випискою по рахунку позивача за період з 07.02.2025 по 09.01.2026, внаслідок чого за Товариством з обмеженою відповідальністю "ТІС Україна" утворилась заборгованість у розмірі 88 064, 52 грн
Позивачем на адресу відповідача направлялись вимоги №24/11-01 від 24.11.2025, №22/12-01 від 22.12.2025, №30/01-02 від 30.01.2026, в яких він просив відповідача сплатити заборгованість за договором, що підтверджується квитанціями про доставлення документа контрагенту.
Позивач зазначає, що об`єкт оренди перебував в користуванні відповідача з 01.01.2025 по 09.01.2026 року.
Так, 09.01.2026 Товариством з обмеженою відповідальністю "Веско Інвест" (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТІС Україна" (орендар) складено та підписано акт приймання-передачі обладнання повернення до Договору оперативної оренди обладнання № № 010125-02 від 01.01.2025 року, відповідно до якого відповідач повернув позивачу обладнання згідно переліку вказаного в акті.
Отже, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконав свої зобов`язання щодо сплати заборгованості по орендній платі з 01.01.2025 по 09.01.2026, у зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідача борг у сумі 88 064,52 грн. 
Крім того, за несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань, позивач просить суд стягнути з відповідача 4 560,66 грн. - інфляційних втрат, 2 353,33 грн. - 3 % річних, 24 015, 27 грн. - пені. 
Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору № 010125-02 від 01.01.2025, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором оренди.
Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.
У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими 
Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Частиною 5 ст. 762 Цивільного кодексу України визначено, що плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
За користування майном з наймодавця справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч.1 ст. 762 Цивільного кодексу України).
Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Судом встановлено, що на виконання умов договору оперативної оренди обладнання № 010125-02 від 01.01.2025 орендодавець передав, а орендар в свою чергу прийняв в строкове платне користування Обладнання, перелік та опис якого визначено у Додатку №1 до даного договору, що підтверджується актом приймання - передачі обладнання від 01.01.2025, який оформлений належним чином та підписаний електронними цифровими підписами уповноваженими представниками сторін і скріплений печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку. 
Строк оренди - до « 31» грудня 2025 року включно. Строк оренди починається з дати підписання Акту прийому-передачі Обладнання (дата початку строку оренди) (п.2.2 договору).
Згідно п.3.1 договору орендна плата нараховується протягом всього фактичного строку оренди, який розпочинається з моменту підписання Акту прийому-передачі та завершується датою припинення дії договору і підписання акту приймання-передачі Обладнання з оренди.
У відповідності до умов п. 3.2 договору розмір щомісячної орендної плати становить: 32 500 грн. (тридцять дві тисячі п?ятсот) гривень без урахування ПДВ, крім того ПДВ - 6 500 грн., разом - 39 000 грн. (тридцять дев?ять тисяч) гривень, що відповідає оплаті оренди 3300 палетомісць (0,8м*1,2м). Індексація орендної плати не здійснюється.
Судом встановлено, що на виконання умов договору оперативної оренди обладнання № 010125-02 від 01.01.2025 орендодавець надав послуги з оренди, а орендар в свою чергу прийняв вказані послуги, що підтверджується актами здачі - прийняття робіт №280224/1 від 28.02.2025 на суму 39 000, 00 грн., №300622/1 від 30.06.2025 на суму 39 000, 00 грн., №310522/1 від 31.05.2025 на суму 39 000, 00 грн., №310722/1 від 31.07.2025 на суму 39 000, 00 грн., які підписані представниками сторін та скріплені електронними печатками.
Крім того, в матеріалах справи наявні акти здачі - прийняття робіт №300424/1 від 30.04.2025 на суму 39 000, 00 грн., №300922/1 від 30.09.2025 на суму 39 000, 00 грн., №301122/1 від 30.11.2025 на суму 39 000, 00 грн., №310124/1 від 31.01.2025 на суму 39 000, 00 грн., №310324/1 від 31.03.2025 на суму 39 000, 00 грн., №310822/1 від 31.08.2025 на суму 39 000, 00 грн., №311022/1 від 31.10.2025 на суму 39 000, 00 грн., №311222/1 від 31.12.2025 на суму 39 000, 00 грн., №090101/1 від 09.01.2026 на суму 10 064,52 грн., які не підписані відповідачем.
Проте, вказані акти, разом з рахунками на оплату орендної плати на загальну суму 478 064,52 грн. за період з січня 2025 по січень 2026 були надіслані відповідачу в електронному вигляді за допомогою модуля електронного документообігу, що підтверджується протоколами руху документа. 
Згідно п.3.3 договору орендна плата сплачується на підставі рахунку шляхом безготівкового перерахування на рахунок Орендодавця, що вказаний у цьому договорі, протягом 5 календарних днів з дати рахунку. Акт наданих послуг надсилається Орендодавцем Орендарю у строк 10 календарних днів з моменту закінчення звітного періоду. Орендар протягом 5 календарних днів з моменту отримання Акту виконаних послуг підписує його або надає мотивовану відмову від підписання.
Отже, враховуючи непідписання відповідачем актів здачі - прийняття робіт протягом 5 календарних днів з моменту отримання Актів виконаних послуг від Орендодавця, відтак послуги вважаються наданими Орендареві належним чином та прийнятими Орендарем без будь-яких зауважень та претензій з боку Орендаря.
Суд також зазначає, що сторони у договорі узгодили, що орендна плата сплачується на підставі рахунку шляхом безготівкового перерахування на рахунок Орендодавця, що вказаний у договорі, протягом 5 календарних днів з дати рахунку, тобто орендна плата не залежить від підписання чи не підписання відповідачем відповідно акту. 
За змістом статей 598, 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином.
Також, судом встановлено, що 09.01.2026 Товариством з обмеженою відповідальністю "Веско Інвест" (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТІС Україна" (орендар) складено та підписано акт приймання-передачі обладнання до Договору оперативної оренди обладнання № 010125-02 від 01.01.2025 року, відповідно до якого відповідач повернув позивачу обладнання згідно переліку вказаного в акті.
Разом з тим, заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що нарахування орендної плати з 01.01.2026 по 09.01.2026 є безпідставним, у зв`язку з припиненням договору оренди. 
Проте, суд не погоджується з такими твердженнями відповідача, оскільки відповідно до умов п. 3.1 договору, орендна плата нараховується протягом всього фактичного строку оренди, який розпочинається з моменту підписання Акту прийому-передачі та завершується датою припинення дії договору і підписання акту приймання-передачі Обладнання з оренди.
Суд зазначає, що відповідач, в порушення вищезазначених норм Цивільного кодексу України, не здійснив сплату орендної плати у повному обсязі за період користування орендованим майном з січня 2025 по січень 2026, тобто не виконав свої зобов`язання належним чином.
Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Таким чином, відповідач відповідно д п.3.3 договору оперативної оренди обладнання № 010125-02 від 01.01.2025 зобов`язаний був здійснити оплату орендної плати протягом 5 календарних днів з дати рахунків, виставлених в останній календарний день кожного місяця оренди, тож, починаючи з 6 календарного дня кожного календарного місяця відбувалося прострочення сплати орендної плати.
Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Враховуючи викладене, оскільки відповідач не надав суду доказів належного виконання свого зобов`язання щодо оплати орендної плати, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору оперативної оренди обладнання № 010125-02 від 01.01.2025, та положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі у сумі 88 064,52 грн. підлягають задоволенню.
Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 24 015, 27 грн. - пені за період з 26.05.2025 по 26.03.2026.
Пунктом 6.5 договору передбачено, що у разі несвоєчасної оплати орендних платежів Орендар сплачує Орендодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє на день виникнення прострочення, за кожен день прострочення платежу до моменту повного погашення заборгованості.
Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. 
Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
При цьому, суд зазначає, що розуміння господарських санкцій у Господарському кодексі України є дещо ширшим поняття цивільно-правової неустойки. Під штрафними санкціями тут розуміються також і грошові суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити в разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності. Неустойка в розумінні ст. 549 Цивільного кодексу України - це спосіб забезпечення та санкція за порушення саме приватноправових (цивільно-правових) зобов`язань.
Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною 3 статті 549 ЦК України, частиною 6 статті 231 ГК України та статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", а право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 ГК України. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 ГК України. При цьому в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. 
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.
При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року)
Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином 6 місяців.
Суд перевірив наданий позивачем розрахунок пені та встановив, що він відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема, проведений з урахуванням моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання та за відповідний період прострочення, а тому вимоги позивача в частині стягнення пені у розмірі 24 015, 27 грн. за період з 26.05.2025 по 26.03.2026 підлягають задоволенню. 
Щодо заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру неустойки, суд зазначає наступне.
Частиною 3 ст. 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.
Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку. Крім цього, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках.
Проте, суд зазначає, що приписами ст. 551 Цивільного кодексу України передбачено лише право суду зменшити розмір штрафних санкцій (пені та штрафу), які підлягають стягненню з відповідача.
Зменшення (за клопотанням сторони) заявленого штрафу/пені, які нараховуються за неналежне виконання стороною своїх зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно з статтею 74 ГПК України, статтею 233 ГК України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 910/9765/18.
При цьому, норми чинного законодавства України не містять переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний висновок міститься у п. 67 постанови касаційного господарського суду від 16.03.2021 у справі № 922/266/20).
Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання (аналогічний висновок міститься у п. 23 постанови Верховного Суду від 24.05.2022 у справі № 910/10675/21).
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 24.09.2020 у справі №915/2095/19, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 19.02.2020 у справі №910/1199/19, від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 21.09.2021 у справі № 910/10618/20).
У постанові Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 922/2141/21 міститься висновок, що, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань застосування таких санкцій до боржника є стимулювання належного виконання ним договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені та/або штрафу фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.
Проте, відповідачем не наведено жодних обґрунтувань та не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження наявності виключних обставин для можливості зменшення розміру пені.
Суд також зазначає, що відповідачем не надано належних доказів на підтвердження скрутного фінансового становища - відсутності грошових коштів на банківських рахунках, в матеріалах справи відсутні відповідні банківські виписки по рахунках відповідача за первісним позовом
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №911/2269/22 також звернула увагу на те, що категорії "значно" та "надмірно", які використовуються у статті 551 Цивільного кодексу України та у статті 233 Господарського кодексу України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку з урахуванням того, що правила наведених статей спрямовані на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер. А тому, як зауважила об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50%, тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частин першої, другої статті 233 Господарського кодексу України та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто в межах судового розсуду. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Суд зазначає, що відповідачем не наведено у своїх поясненнях фактів, які б могли бути оцінені судом як виключні, незалежні від волі відповідача, важкі обставини, які об`єктивно перешкодили йому належним чином виконати взяті на себе зобов`язання. 
Разом з тим, судом також враховано, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.05.2020 у справі №918/289/19, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін (пункт 8.28).
Суд, з огляду на матеріали справи, з урахуванням інтересів обох сторін, причин несвоєчасного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, наслідків порушення зобов`язання, дійшов до висновку про відсутність існування виняткових обставин для можливості застування частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, оскільки відповідачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження наявності підстав для зменшення розміру пені, як і не надано належних доказів наявності скрутного фінансового стану. А тому заявлене відповідачем клопотання про зменшення пені не підлягає задоволенню.
Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 2 353,33 грн. - 3 % річних за період з 26.05.2025 по 26.03.2026 та 4 560,66 грн. - інфляційних втрат за період червень 2025 - лютий 2026, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року).
Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.
Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.
Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).
Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справі № 924/312/18 від 13.02.2019 р., у справі № 910/5625/18 від 24.04.2019 р., у справі №910/21564/16 від 10.07.2019 р.
Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
Судом перевірено правильність наданих позивачем розрахунків 3% річних та інфляційних втрат і встановлено, що останні відповідають вимогам чинного законодавства, зокрема, проведені з урахуванням моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання та за відповідний період прострочення.
Оскільки матеріалами справи підтверджується прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором оренди, в силу положень ст. 625 Цивільного кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 2 353,33 грн. - 3 % річних за період з 26.05.2025 по 26.03.2026, 4 560,66 грн. - інфляційних втрат за період 26.05.2025 по 26.03.2026 та 24 015,27 грн.
Тож, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Веско Інвест" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС Україна" про стягнення заборгованості у розмірі 118 993, 78 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.
Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.
Разом з тим, суд зазначає, що при зверненні до суду з даним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Веско Інвест" було сплачено судовий збір у розмірі 3 328, 00 грн, відповідно до платіжної інструкції №14056 від 26.03.2026.
За приписами статті 4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328 грн. 00 коп.) та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 164 800 грн. 00 коп.). З позовних заяв немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328 грн. 00 коп.).
Проте, відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Вказана норма набрала чинності з 04 жовтня 2021 року.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року по справі № 916/228/22 зазначено, що особи, які після 04 жовтня 2021 року подають до суду документи в електронній формі з використанням системи «Електронний суд», мають правомірні очікування, що розмір судового збору, який підлягає сплаті ними, у такому разі буде розрахований із застосуванням понижуючого коефіцієнта, що прямо передбачено в Законі України «Про судовий збір», щодо відсутності підстав вимагати сплати судового збору без урахування понижуючого коефіцієнта. 
Товариством з обмеженою відповідальністю "Веско Інвест" було подано позовну заяву в електронній формі через систему «Електронний суд», відтак позивач не був обмежений у праві при сплаті судового збору застосовувати коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Тож, виходячи із заявленого розміру позовних вимог у даній справі, в силу вимог ст. 4 Закону України «Про судовий збір» позивач, з урахуванням коефіцієнту 0,8 мав би сплатити судовий збір в сумі 2 662, 40 грн, однак сплатив в сумі 3 328, 00 грн без застосовування коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору, відтак при подачі позову до Господарського суду міста Києва позивачем було переплачено судовий збір в сумі 665, 60 грн.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; повернення заяви або скарги; відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі; залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням); закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.
Таким чином, приймаючи до уваги положення ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", враховуючи те, що клопотання про повернення зайво сплаченої суми судового збору позивачем не заявлено, повернення судового збору, не здійснюється.
При цьому, суд звертає увагу, що позивач не позбавлений права звернутися до суду з відповідним клопотанням у порядку передбаченому ст. 7 Закону України "Про судовий збір".
Крім того, позивач просив суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІС Україна" витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 806, 00 грн. 
Частиною 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.
У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.
Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.11.2018 по справі №910/23210/17 та від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17.
У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Наведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 775/9215/15ц від 19.02.2020 року.
Як вбачається з матеріалів справи, 26.02.2026 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Веско Інвест" та Адвокатським об`єднанням «СОЛ» укладено договір про надання правничої допомоги №ВІ-374/26-02/26, відповідно до якого Клієнт за власним вибором доручає, а Об?єднання зобов?язується всіма незабороненими законом способами надавати необхідну Клієнту правничу (правову) допомогу.
Додатковою угодою №1 від 26.02.2026 до договору про надання правничої допомоги №ВІ-374/26-02/26 сторони узгодили, що Клієнт доручає, а Об?єднання бере на себе зобов?язання надавати Клієнту правничу (правову) допомогу: здійснення правового аналізу матеріалів, наданих клієнтом, щодо можливості стягнення у судовому порядку на користь Клієнта з ТОВ «ТІС УКРАЇНА» грошових коштів (боргу) за договором оперативної оренди стелажного обладнання №010125-02 від 01.01.2025 року; формування правової позиції захисту інтересів Клієнта; збір доказів; складання, підписання та подання до Господарського суду міста Києва позовної заяви про стягнення на користь Клієнта з ТОВ «ТІС УКРАЇНА» грошових коштів (боргу) за договором оперативної оренди стелажного обладнання №010125-02 від 01.01.2025 року. 
Згідно п.1.6 додаткової угоди №1 від 26.02.2026 у відповідності до пункту 4.3. Договору Сторони дійшли згоди, що розмір винагороди (гонорару) за подання Об?єднанням правничої (правової) допомоги, передбаченої пн.пн. 1.2-1.4 цієї Додаткової угоди, становить 8806,00 (вісім тисяч вісімсот шість) грн.
Так, Товариством з обмеженою відповідальністю "Веско Інвест" здійснено оплату послуг адвоката на загальну суму 8 806, 00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №13994 від 27.02.2026.
Суд зазначає, що інтереси позивача у даній справі представляла адвокат Ряполова-Радченко Г.О. (свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю КС №10940/10 від 29.12.2022), яка діяла на підставі ордеру серії АІ №216857.
Згідно зі ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Згідно ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, п. 269). (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 22.11.2017 року у справі № 914/434/17).
Суд зазначає, що у розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 13.12.2018 у справі №816/2096/17, від 16.05.2019 у справі №823/2638/18, від 09.07.2019 у справі № 923/726/18, від 26.02.2020 у справі № 910/14371/18, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.
Відповідно до частини 5, 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
З врахуванням викладеного, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям (аналогічна правова позиція викладена в додатковій постанові Верховного Суду від 05.03.2020 у справі № 911/471/19).
Крім того, за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Натомість положеннями пункту 2 частини 2 ст. 126 ГПК України регламентовано порядок компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (витрати на проїзд, проживання, поштові послуги тощо), для розподілу яких необхідною умовою є надання відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат.
Аналогічних висновків дійшла Об`єднана палата Верховного Суду в постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19.
За таких обставин, враховуючи те, що судом задоволено позовні вимоги у повному обсязі, перевіривши подані позивачем докази на підтвердження обсягу виконаних робіт на надання правової допомоги, дослідивши співмірність заявленої позивачем суми із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), суд зазначає, що заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю даної справи, часом витраченим адвокатом на надання послуг у даній справі, тож суд вважає за можливе покласти на відповідача витрати понесені позивачем на професійну правничу допомогу в сумі 8 806, 00 грн.
Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Веско Інвест" задовольнити. 
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС Україна" (вул. Феодори Пушиної, буд. 32, м. Київ, 03115, ідентифікаційний код - 37779566) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Веско Інвест" (вул. Свято-Покровська, буд. 141-П, смт Гостомель, м. Ірпінь, Київська обл., 08290, ідентифікаційний код - 35142088) 88 064 (вісімдесят вісім тисяч шістдесят чотири) грн. 52 коп. - заборгованості, 4 560 (чотири тисячі п`ятсот шістдесят) грн. 66 коп. - інфляційних втрат, 2 353 (дві тисячі триста п`ятдесят три) грн. 33 коп. - 3 % річних, 24 015 (двадцять чотири тисячі п`ятнадцять) грн. 27 коп. - пені, 2 622 (дві тисячі шістсот двадцять дві) грн 40 коп. - судового збору та 8 806 (вісім тисяч вісімсот шість) грн. 00 коп. - витрат на професійну правничу допомогу.
3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили. 

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя С. О. Щербаков