Справа № 459/374/26 
Провадження № 2/459/131/2026

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2026 року Шептицький міський суд Львівської області в складі головуючого судді Мельникович М. В., з участю секретаря судового засідання Штибель А. Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Шептицькому за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

У С Т А Н О В И В :

Представник позивача через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просив стягнути заборгованість за Договором №122578 від 06.05.2020 в сумі 10400,00 гривень, а також просив вирішити питання судових витрат. 
Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що 06.05.2020 між ТОВ «Займер» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання фінансового кредиту № 122578, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису). Сума виданого кредиту: 2000,00 грн, дата надання кредиту: 06.05.2020, строк кредиту: 30 днів, стандартна процентна ставка 2% в день або 730% річних. Відповідач взятих на себе зобов`язань за кредитним договором не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 24.11.2025 становила 10400,00 грн., яка складається із: простроченої заборгованості за сумою кредиту в сумі 2000,00 грн, простроченої заборгованості за процентами в розмір 8400,00 грн. Позивач на підставі укладеного договору факторингу № 01-28/10/2021 від 28.10.2021, який був укладений між ТОВ «Займер» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ», набув права вимоги до відповідача. Відтак, відповідач перед ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» має невиконані зобов`язання з повернення коштів, які в добровільному порядку не виконує, що зумовило звернення до суду з відповідним позовом про стягнення заборгованості в судовому порядку. Враховуючи вищевикладене, представник позивача просить позов задовольнити.
Ухвалою від 04.02.2026 у справі було відкрито спрощене позовне провадження та призначено справу до розгляду по суті.
20.02.2026 від представника відповідачки ОСОБА_2 через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити повністю у задоволенні позовних вимог. Він зазначив, що ОСОБА_1 заперечує факт укладення договору, отримання кредиту та розмір заборгованості. Вважає, що долучені до матеріалів справи документи не містять достатніх відомостей для ідентифікації платіжних реквізитів отримувача коштів та не підтверджують перерахування кредитних коштів саме на рахунок, який належить відповідачу. Крім того, представник відповідача заперечує факт оформлення кредитного договору та користування номером телефону, зазначеним у матеріалах справи як номер, на який направлявся ідентифікатор для підтвердження укладення договору. Наголошує, що позивач звернувся до суду 30.01.2026 року з пропуском трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України. Відтак, просив застосувати наслідки спливу позовної давності, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Окрім цього, заявлена до стягнення сума процентів у розмірі 8 400 грн за кредитом у сумі 2 000,00 грн є явно неспівмірною, завищеною та такою, що суперечить принципам добросовісності, розумності та справедливості, а також порушує права відповідача як споживача фінансових послуг. Заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу та інші судові витрати є необґрунтовано завищеними, не підтверджені належними доказами їх фактичного понесення та не відповідають критеріям розумності й співмірності.
02.03.2026 від представника позивача надійшла заява, у якій останній просив стягнути з відповідача на користь ТзОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 500,00 грн, посилаючись на понесення таких витрат у зв`язку з розглядом справи, що підтверджується договором про надання правничої допомоги, актом про отримання правової допомоги та квитанцією про оплату. 
02.04.2026 від представника відповідачки Паски А. Б. надійшли додаткові пояснення, у яких останній просив відмовити у задоволенні позову повністю з підстав його безпідставності та недоведеності. У поясненнях представник зазначив, що відповідачка не укладала кредитного договору та не користувалася номером телефону, вказаним у довідці про ідентифікацію. Також посилався на виписку по банківському рахунку відповідача, відповідно до якої кошти від ТзОВ «ЗАЙМЕР» 06.05.2020 на рахунок відповідача не надходили. На думку представника відповідачки, позивачем не надано належних і допустимих доказів фактичного перерахування кредитних коштів відповідачу, у зв`язку з чим відсутні належні докази виникнення у відповідача зобов`язань за спірним кредитним договором.
08.04.2026 від представника позивача надійшла заперечення на пояснення представника відповідачки. Представник вважає, що доводи представника відповідачки є безпідставними і не підтверджені належними доказами. Представник позивача стверджує, що процес оформлення кредиту відбувався онлайн, а гроші були зараховані на картку, яка належить відповідачці, що підтверджується даними платіжного сервісу та банку ПриватБанк. Також він вказує, що кредитор не має доступу до повних банківських даних клієнта, а факт операції підтверджується випискою по рахунку ОСОБА_1 . Окремо представник позивача заперечує твердження представника відповідачки про те, що вона не отримувала кредит і не користувалася коштами, вважаючи, що сам факт зарахування грошей на її картку є достатнім доказом виконання договору. Щодо позовної давності позивач вказує, що строки не пропущені через їх автоматичне продовження під час карантину та зупинення під час воєнного стану. Враховуючи вищенаведене просить позов задовольнити.
30.04.2026 сторони у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи, підтвердження чого міститься в матеріалах справи.
Представник позивача подав до суду клопотання, у якому просив розгляд даної справи проводити у його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідачка та її представник в судове засідання не з`явились, проте представник відповідачки подав заяву в якій просив проводити розгляд даної справи у відсутності сторони відповідача.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
З огляду на зазначені обставини, суд, у відповідності до ст. 247 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних у справі матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Частиною 4 статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки усіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його оголошення.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Оскільки повне рішення виготовлено 5 травня 2026 року, то незважаючи на те, що судове засідання відбулося 30 квітня 2026 року, датою ухвалення даного рішення є саме 5 травня 2026 року в силу ч. 5 ст. 268 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить наступного висновку.
Судом встановлено, що 06.05.2020 між ТОВ «Займер» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання фінансового кредиту №122578, який було підписано електронним підписом позичальника, що відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача, який зазначений п. 7 кредитного договору, реквізити та підписи сторін (надалі – Договір) (а. с. 14 – 15).
Як убачається із п. 7 Договору у ньому містяться відомості про підписання ОСОБА_1 06.05.2020 договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором «КL5961».
ОСОБА_1 була ідентифікована ТОВ «Займер», що підтверджується довідкою про ідентифікацію (а. с. 10).
Відповідно до п.1.1 Договору товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 2 000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування в порядку та на умовах, визначених цим договором.
Згідно п. 1.2-1.4 Договору кредит надається строком на 30 днів, тобто до 04.06.2020. За користування кредитом клієнт сплачує товариству 730% річних від суми кредиту в розрахунку 2% на добу. Тип процентної ставки - фіксована. Кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом.
Підписанням Договору відповідач дав свою згоду на те, щоб графік розрахунків розміщувався в електронному вигляді в особистому кабінеті клієнта, зареєстрованому на веб-сторінці Товариства. (п. п. 6.4 Договору).
Відповідно п. 6.8 Договору підписанням договору, відповідач підтверджує, що він повністю розуміє, погоджується зобов`язується неухильно дотримуватися правил надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту товариства.
ТОВ «Займер» свої зобов`язання за Договором виконало, перерахувало грошові кошти в сумі 2 000,00 грн. на банківську карту НОМЕР_1 , що підтверджується інформаційною довідкою ТОВ «Плажеті Онлайн» (а. с. 25).
Також факт перерахування 06.05.2020 ТОВ «Займер» грошових коштів підтверджується випискою про рух коштів по рахунку відповідачки за період з 01.05.2020 по 31.05.2020, згідно з якою 06.05.2020 на платіжну картку, емітовану в банку АТ КБ «ПриватБанк», на ім`я ОСОБА_1 було зараховано платіж у сумі 2000 грн (а. с. 69 (на звороті)). 
Згідно додатку № 1 до Договору сторони погодили графік розрахунків та орієнтовну сукупну вартість кредиту, зокрема: строк, на який надано кредит 30 днів, суму кредиту 2000,00 грн, фіксовану процентну ставку за користування кредитом (в день) 2%, суму нарахованих процентів за користування кредитом 1200,00 грн, суму нарахованої пені ( у разі наявності прострочення (кількість днів прострочення*5%) 5%, суму коштів до сплати 3200,00 грн. Цей додаток укладений у двох оригінальних примірниках, по одному для кожної зі сторін, та є невід`ємною частиною до Договору (а. с. 16).
Додаток № 1 до Договору підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором «КL5961» відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
28.10.2021 між ТОВ «Займер» та ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» був укладений договір факторингу №01-28/10/2021 (надалі - Договір факторингу), у відповідності до умов якого ТОВ «Займер» передало (відступило) ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» прийняло належні ТОВ «Займер» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників (а. с. 17-20).
Відповідно до п. 1.2. Договору факторингу внаслідок передачі (відступлення) портфеля заборгованості за цим договором, новий кредитор заміняє кредитора у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості та відповідно вказані у реєстрі боржників, та набуває прав грошових вимог кредитора за цими кредитними договорами, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань боржників за кредитними договорами.
Згідно з п. 6.2.3. Договору факторингу переходять до нового кредитора з моменту підписання сторонами цього договору, після чого новий кредитор стає кредитором по відношенню до боржника стосовно їх заборгованості. В разі невиконання виконання фактором вимог п.7.2. Договору факторингу, Договір вважається неукладеним, при цьому в разі невиконання фактором зобов`язання щодо сплати другої частини ціни продажу, договір вважається неукладеним, а клієнт повертає, фактору першу частину ціни продажу, сплачену відповідно до п. 7.2 договору
Як убачається зі змісту п.п. 7.2, 7.3 Договору факторингу, фактор здійснює оплату клієнту шляхом: перерахування суми, що вказана в п.7.1 цього договору, на вказаний у реквізитах до цього договору рахунок, двома платежами: 722 417,04 грн., (сімсот двадцять дві тисячі чотириста сімнадцять гривень 04 коп.) - протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати підписання сторонами цього договору, 722 417,04 грн., (сімсот двадцять дві тисячі чотириста сімнадцять гривень 04 коп.) (інші 50%) - протягом 20 (двадцяти) робочих днів з дати підписання сторонами цього договору. Днем здійснення оплати вважається день зарахування грошових коштів на поточний рахунок клієнта.
Згідно з витягом з реєстру боржників до договору факторингу 02-28/10/2021 від 28.10.2021 ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за Договором на суму заборгованості, що складає 10400,00 грн., з яких 2 000,00 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 8400,00 грн. - прострочена заборгованість за відсотками (а. с. 9).
Таким чином, судом встановлено, що у зобов`язанні, позичальником за яким є ОСОБА_1 відбулась заміна кредитора з ТОВ «Займер» на ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» відповідно до Договору факторингу № 01-28/10/2021 від 28.10.2021, витягу з реєстру боржників.
Із виписки з особового рахунку за Договором, складеної ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу», встановлено, що у божника ОСОБА_1 наявна заборгованість в сумі 10400,00 грн, в тому числі: прострочене тіло 2000,00 грн, прострочені відсотки 8400,00 грн. (а. с. 8).
Позивач просить стягнути вказану суму заборгованості з відповідачки, оскільки вона ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань.
При ухваленні рішення суд керується наступними правовими нормами.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та правочини.
За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Ч. 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Відповідно до ст. ст. 627-629 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Згідно із змісту ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК України).
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
За приписами частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
У п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. 
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Згідно з ст. 6 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Статтею 8 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.
Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно із ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Договір про надання споживчого кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Саме така позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 , від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, від 22 листопада 2021 року у справі № 234/7719/20, від 17 січня 2022 року у справі № 234/7723/20.
Як встановлено судом, 06.05.2020 між ТОВ «Займер» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання фінансового кредиту № 122578 з використанням інформаційно–телекомунікаційних систем, дистанційно, в електронній формі, який підписано відповідачкою за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «KL5961» у відповідності до вимог частини 6 та 8 статті 11 і статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що відповідач ознайомився та погодився з умовами договору, а тому сторони досягли усіх істотних умов та уклали в належній формі договір позики. 
Підписавши вищевказаний Договір, додаток до договору ОСОБА_1 підтвердила та закріпила те, що сторони договору діяли свідомо, були вільні при його укладенні, у виборі контрагента та умов договору, а також те, що вона умови Договору цілком зрозуміла та прийняла їх. 
Укладання договорів із використанням електронного (цифрового) підпису відповідає приписам Закону України «Про електронну комерцію» від 3 вересня 2015 року № 675-VIII та Закону України «Про електроні документи та електронний документообіг» від 22 травня 2003 року № 851-IV, тобто відповідачем подано через особистий електронний кабінет на веб-сайті заяву на отримання кредиту за умовами, які визначені кредитором та підтвердив погодження з такими умовами, після чого кредитор надіслав відповідачу на електронну пошту чи особистий номер телефону, одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду (одноразовий ідентифікатор дані в електронному вигляду як алфавітно-цифрова послідовність), який відповідач використав для підтвердження підписання договорів. Без проходження реєстрації та отримання відповідачем одноразового ідентифікатора (який використовується як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб-сайт до особистого кабінету за допомогою паролю та логіна, Договір з ним не був би укладений. 
Заперечуючи проти позову представник відповідача вказував на відсутність доказів укладення між сторонами кредитного договору. Суд вважає такі доводи безпідставними, оскільки в даному Договорі зазначено адресу ОСОБА_1 , її паспортні дані, дату народження, ідентифікаційний код, телефон та електронну пошту, адресу проживання та реєстрації, номер банківського рахунку/картки для перерахування коштів, котрий належить останній, що є підтвердженням здійснення нею процедури ідентифікації в розумінні положень Закону України «Про електронну комерцію». Доказів про те, що персональні дані відповідачки (копія паспорта громадянина України, картка фізичної особи-платника податків, інша особиста інформація тощо) були використані первісними кредиторами чи іншими особами поза його волею матеріали справи не містять. Матеріали справи не містять доказів звернення до правоохоронних органів із заявою щодо вчинення відносно відповідачки шахрайських чи інших протиправних дій.
Отже, суд вважає, що відповідачка добровільно виразила свою волю на укладання Договору відповідно до законодавчо встановленого механізму, шляхом використання електронного цифрового підпису, тобто між сторонами був укладений Договір про надання фінансового кредиту.
Також судом встановлено, що ТОВ "Займер" свої зобов`язання за Договором виконало у повному обсязі, надавши відповідачці грошові кошти у сумі 2000,00 грн. шляхом перерахування на платіжну картку, вказану відповідачкою в Договорі, що підтверджується інформаційною довідкою ТОВ «Плажеті Онлайн» .
Представник відповідача вважає, що матеріалах справи відсутні докази отримання кредитних коштів відповідачем, зокрема, відсутні первинні бухгалтерські документи. Разом цим, як вже зазначалося вище, 06.05.2020 на картковий рахунок відповідачки, вказаний позичальником в Договорі були перераховані грошові кошти у розмірі 2000 грн. Факт здійснення вказаного переказу підтверджується також довідкою ТОВ «Платежі Онлайн» про проведення транзакції та випискою про рух коштів по рахунку відповідачки за період з 01.05.2020 по 31.05.2020. Згідно з зазначеною випискою, 06.05.2020 на платіжну картку, емітовану баком АТ КБ «ПриватБанк`на ім`я ОСОБА_1 , було зараховано платіж у сумі 2000 грн, що свідчить про фактичне отримання кредитних коштів відповідачкою відповідно до умов договору. Відповідачка не надала доказів того, що нею не використовується та не оформлялася банківська картка за номером № НОМЕР_1 , а представник відповідача не заперечує факту, що банківська картка з відповідною маскою номера № НОМЕР_1 належить саме відповідачці та емітована на її ім`я АТ КБ «ПриватБанк». Це саме по собі підтверджує ідентифікацію отримувача коштів та виключає можливість їх зарахування іншій особі. 
Суд також враховує те, що перерахування коштів на платіжну картку відповідачки за укладеним нею договором було здійснено оператором онлайн-послуг платіжної інфраструктури, який не здійснює операцій з готівковими грошима і видаткові касові ордери на суму переказу не складає. Тому, доводи представника відповідача про відсутність «первинних бухгалтерських документів», які б свідчили про отримання відповідачем кредитних коштів до уваги судом не беруться.
Твердження представника відповідачки про відсутність у виписці відомостей щодо відправника платежу не спростовує факту отримання коштів. Виписка про рух коштів по карті, належній відповідачці, прямо фіксує, що 06.05.2020 на картковий рахунок відповідачки було зараховано 2000 грн. 
Таким чином, суд вважає, що дата, сума та рахунок отримувача є ключовим для підтвердження виконання кредитної операції. Відсутність у виписці повного найменування відправника є технічною особливістю платіжних систем і не впливає на юридичну значущість операції, оскільки перекази через платіжних провайдерів відображаються у скороченому або маскованому вигляді. 
Відтак, факт отримання відповідачкою коштів від ТОВ «Займер» суд вважає доведеним. 
Інші доводи представника відповідача не спростовують позовних вимог позивача, а тому до уваги судом не беруться.
Всупереч умовам Договору, відповідач належним чином не виконала свої зобов`язання.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За правилами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановленні договором або законом.
Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Із виписки з особового рахунку за Договором, складеної ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу», встановлено, що у божника ОСОБА_1 наявна заборгованість в сумі 10400,00 грн, в тому числі: прострочене тіло 2000,00 грн, прострочені відсотки 8400,00 грн.
Доказів повернення кредитних коштів в повному обсязі матеріали справи не містять, відповідачем протилежного не доведено.
Відтак, позичальник (відповідач) свої зобов`язання належним чином не виконав, кредитні кошти не повернув, що призвело до виникнення заборгованості.
З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 2000,00 гривень слід задовольнити.
Щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами у розмірі 8400,00 гривень суд враховує наступне.
Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.
Як зазначалось вище, згідно п. 1.2-1.4 Договору кредит надається строком на 30 днів, тобто до 04.06.2020. За користування кредитом клієнт сплачує товариству 730% річних від суми кредиту в розрахунку 2% на добу. Тип процентної ставки - фіксована. Кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом.
Із виписки з особового рахунку за Договором, складеної ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу», встановлено, що прострочені відсотки в сумі 8400,00 грн. нараховані за період з 06.05.2020-24.11.2025, тобто поза межами строку надання кредиту.
Із Графіку розрахунків та орієнтовної вартості кредиту встановлено, що за користування кредитним коштами позичальник повинен був сплатити 1200 гривень відсотків.
Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту, матеріали справи не містять.
Нарахування та стягнення процентів за користування кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам ЦК України та висновкам Верховного Суду.
Так, у постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року за № 910/18943/20 зроблено висновок, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Отже, позивач ТОВ «ФК«КЕШ ТУ ГОУ» відповідно до статті 1048 ЦК України має право на стягнення заборгованості по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.
Суд вважає, що оскільки відповідно до п. п. 1.1 - 1.2 Договору термін повернення кредиту визначено з 06.05.2020 до 04.06.2020, тому правові підстави для стягнення заборгованості за відсотками до 24.11.2025 року (включно) відсутні.
Відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за процентами підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 1200 грн.
Щодо заяви представника відповідачки про застосування строку позовної давності, то суд виходить з наступного.
За правилами ст. 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.1,5 ст. 261 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається з моменту, коли в особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зробила висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування ч.1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Враховуючи вимоги ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
У даній справі позивач звернувся до суду з позовом 02.02.2026 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 06.05.2020.
Проте, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX. Подібний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Разом з цим, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року. 
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25) зазначила, що у разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
З 4 вересня 2025 року в Україні відновлено перебіг строків позовної давності,
Відтак, враховуючи викладене, суд вважає, що оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон № 540-IX, згідно з яким в Україні запроваджений з 12 березня 2020 року загальнодержавний карантин, який тривав до 30 червня 2023 року, а з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан і відповідно до 04.09.2025 року зупинявся, а позивач звернувся до суду 02.02.2026, то у цьому випадку позивач не пропустив строки позовної давності.
З огляду на вказане, безпідставними є посилання представника відповідачки про те, що позивачем пропущено строк позовної давності.
Даючи оцінку доводам щодо переходу права вимоги до позивача, суд враховує наступне.
Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 516 ЦК України визначено порядок заміни кредитора у зобов`язанні. За змістом цієї норми заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина 1 статті 1078 Кодексу).
Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018р. у справі № 914/868/17, від 18 жовтня 2018р. у справі № 910/11965/16.
Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023р. у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі.
Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29 червня 2021р. у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021р. у справі № 334/6972/17, від 27 вересня 2021р. у справі № 5026/886/2012, тощо).
У справі, що розглядається судом встановлено, що ТОВ «Займер» відступило ТОВ «Ф» право вимоги до ряду боржників, в тому числі і до відповідачки, що підтверджується укладеним між ТОВ «Займер» та ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» Договором факторингу №01-28/10/2021 від 28.10.2021, витягом з реєстру боржників від 28.10.2021.
Вищевказаний договір факторингу є дійсним та чинним, відомостей про те, що він оскаржувався в судовому порядку відсутні.
Відтак, до позивача, як до нового кредитора, перейшло право грошової вимоги до відповідача по заборгованості, яка виникла за договором про надання фінансового кредиту.
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що відповідачка належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання за договором, суму боргу в добровільному порядку не повертає, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково та стягнути з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість у загальному розмірі 3200 гривень, з яких: заборгованість за тілом кредиту 2000 гривень, заборгованість за процентами 1200 гривень.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Представник позивача просить суд стягнути на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 10500 грн та 2622, 40 грн судового збору.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Представник відповідачки просив відмовити у задоволенні вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, вважаючи їх розмір завищеним, необґрунтованим та таким, що не підтверджений належними доказами фактичного обсягу наданих послуг.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до правової позиції, викладеної зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19) витрати на професійну правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Із матеріалів справи убачається, що на підставі Договору про надання правничої допомоги від 29.12.2023, укладеного між ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» та адвокатом Пархомчуком С. В. останній, на підставі довіреності від 30.12.2024, здійснював представництво та захист прав і законних інтересів позивача у даній справі. 
Відповідно до акту про отримання правової допомоги від 19.02.2026 вартість наданих послуг становить 10500,00 гривень.
Із платіжної інструкції №310776 від 19.02.2026 вбачається, що ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» оплатило ОСОБА_3 10500,00 гривень, як оплату за надану правничу допомогу.
Суд вважає, що надані документи є належними та допустимими доказами, які підтверджують факт понесення позивачем витрат, що пов`язані з наданою правничою допомогою адвокатом. 
Варто зауважити, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (пункти 107-109 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року N 922/1964/21).
Велика Палата Верховного Суду у пункті 5.44 постанови від 12 травня 2020 у справі N 904/4507/18 зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Враховуючи вищевикладене, складність справи, з урахуванням виконаної адвокатом роботи та витрачений час (адвокат не приймав участь у судових засіданнях), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, критерій розумності їхнього розміру, заперечення представника відповідачки, виходячи з конкретних обставин справи, часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у сумі 4000 гривень.
Саме такий розмір витрат є розумним, співмірним з виконаною адвокатом роботою у цій справі.
Щодо стягнення з відповідачки судового збору, суд враховує, що відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно платіжної інструкції №3 10528 від 08.01.2026 позивачем було сплачено судовий збір у сумі 2662,40 гривень.
Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено частково, понесені позивачем витрати на сплату судового збору необхідно стягнути з ОСОБА_1 пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 819,20 гривень, виходячи з такого розрахунку: 3200 гривень (розмір задоволених позовних вимог) / 10400 гривень (розмір заявлених позовних вимог) х 2662,40 гривень (сума сплаченого судового збору).
Керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 263-265, 430 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» заборгованість за Договором про надання фінансового кредиту №122578 від 06.05.2020 у розмірі 3200 (Три тисячі двісті) гривень, яка складається: із заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 2000,00 грн, заборгованості по процентах в сумі 1200 грн. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» судовий збір в сумі 819,20 (Вісімсот дев`ятнадцять ) гривень 20 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу в сумі 4000 (чотири тисячі) гривень.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено 05.05.2026.

Відомості про сторін:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» (ЄДРПОУ 42228158, адреса: 04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 82, оф. 7),
Відповідач ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Суддя:       М.  В.  Мельникович