Справа №461/4686/24 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2026 року   Галицький районний суд м. Львова 

в складі:    головуючого судді    Волоско І.Р.
секретар судового засідання   Старовецька С.І.
за участю   позивача      ОСОБА_1 
представника відповідача   Воробця С.І.
представника третьої особи   Любашевського В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Львові справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Львівського комунального підприємства «Старий Львів», про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території, - 
в с т а н о в и в:

Фізична особа–підприємець ОСОБА_2 звернувся до Галицького районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території. 
Свої вимоги мотивує тим, що на обслуговуванні управителя ФОП ОСОБА_2 , згідно договору від 10.06.2021 року, знаходиться будинок АДРЕСА_1 . Відповідачам на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_2 в зазначеному будинку, а відтак вони є споживачами наданих позивачем послуг та здійснюють їх оплату на рахунок управителя ФОП ОСОБА_2 у відповідності до Закону України « Про особливості управління у багатоквартирному будинку». 
Відповідачі не виконують свої обов?язки зі сплати за надання їм послуг з утримання будинку та прибудинкової території, у зв?язку з чим перед управителем ФОП ОСОБА_2 утворилась заборгованість за надані послуги за період липень 2021 травень 2024 за в розмірі 11 130 грн., відтак, просить позов задовольнити та стягнути з боржників вказану суму заборгованості.
Ухвалою суду від 27.06.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Ухвалою суду від 24.09.2024 Львівське комунальне підприємство «Старий Львів» залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів.
Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримав з підстав, наведених у ньому; просив позов задоволити у повному обсязі. При цьому, в обгрунтування свої вимоги покликається на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15.04.2024 по справі №461/4952/22, в якій зазначається, що єдиним законним управителем будинку по АДРЕСА_1 є ФОП ОСОБА_2 . Як на доказ заборгованості за надані послуги, позивач надав суду довідку управителя від 06.06.2024, інформацію з Державного реєстру речоивх прав на нерухоме майно щоло власників квартири АДРЕСА_3 ; свідоцтво про державну реєстрацію ФОП ОСОБА_2 від 03.12.2008р.,Типовий договір ( цивільно правову угоду) про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 10.06.2021 
Представник відповідача ОСОБА_3 — ОСОБА_5 позовні вимоги заперечив з підстав, викладених у відзиві. Зокрема, вказує на те, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами (акти наданих послуг, оплачені рахунки тощо) факту надання послуг, а також їх вартості.
Представник третьої особи ЛКП «Старий Львів» Любашевський В.П. проти задоволення позову заперечив та пояснив, що послуги з утримання вказаного будинку на постійній основі надавалися та надаються третьою особою - ЛКП «Старий Львів», а тому співвласники будинку здійснюють оплату за надані послуги саме на рахунок третьої особи. Вважає, що у справі відсутні докази про надання позивачем ФОП ОСОБА_2 мешканцям послуг з утримання будинку та прибудинкової території, перелічених в пункті 3 та додатку 4 умов наданого суду договору від 10.06.2021 та Закону України «Про житлово - комунальні послуги». Такі угоди укладені ЛКП »Старий Львів» із надавачами послуг, зокрема, ПрАТ «Львівобленерго», ТЗОВ`Грінера Україна», тощо.
Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. 
Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасника справи, який не з`явився у судове засідання, хоча і був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду.
Водночас, суд врахував, що відповідно до ч.2 ст.223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Суду також не подано будь-яких інших доказів, які доводять об`єктивну неможливість відповідача прибути у судове засідання, прийняти участь у розгляді справи в режимі відеоконференцзв`язку, а також неможливість забезпечити участь у судовому засіданні уповноваженого представника.
Суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, а тому суд приходить до переконання про наявність законних підстав для вирішення спору по суті з ухваленням рішення.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
При цьому, виходячи з положень ст.16 ЦК України особа звертається до суду за захистом свого порушеного права.
Перевіривши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є співвласниками квартири АДРЕСА_3 (а.с.6).
Позивач, в обгрунтування своїх вимог долучив до позову Типовий договір ( цивільно правову угоду) про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 10.06.2021 року, з якого вбачається, що будинок АДРЕСА_1 знаходиться на обслуговуванні управителя ФОП ОСОБА_2 (а.с.9-12).
Як убачається із означеного договору, управитель зобов`язується надавати співвласникам послугу з управлінння будинком, а співвласники зобов`язуються оплачувати управителю послугу зуправління згідно звимогами законодавства та умовами цього договору. Послуга з управління полягає у забезпеченні управителем належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремону спільного майна будинку та його прибудинкової території. Власники житлово- нежитлових приміщень беруть участь у витрататх на виконання робіт: звивозу побутових відходів, витрат на дератизацію,обслуговування димовентилізаційних каналів, обслуговування систем водопостачання та водовідведення; прибирання прибудинкової території, прибирання сходових кліток, електроенергію місць загальногокористування, тощо.
Позивач у своєму позові зазначає, що відповідачі користуються житлово-комунальними послугами (послуга з управління будинку, споруд та прибудинкової території), та відповідно до ст. 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги » є споживачами послуг ФОП ОСОБА_2 , згідно договору від 10.06.2021 року. 
Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.2 ст.382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.
Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Згідно з ст. 5 Закону до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком, що включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
При цьому, відповідно до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Держжитлокомунгоспу України 17.05.2005 № 76, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, 
норм, стандартів, порядків і правил. 
Утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством. 
Прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку.
Управитель - особа, яка за договором з власником чи балансоутримувачем здійснює управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд (далі - управління будинком) і забезпечує його належну експлуатацію відповідно до закону та умов договору. 
Суд звертає увагу на те, що до Типового переліку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій ( затв. Постановою КМУ №529 від 20.05.2009 року) належать прибирання прибудинкової території, прибирання сходових кліток, вивезення побутових відходів, прибирання підвалу, технічних поверхів та покрівлі, технічне обслуговування ліфтів, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем, дератизація, дезінсекція, обслуговування димовентиляційних каналів, технічне обслуговування та поточний ремонт систем протипожежної автоматики та димовидалення, а також інших внутрішньобудинкових інженерних систем у разі їх наявності; поточний ремонт конструктивних елементів, внутрішньобудинкових систем гарячого і холодного водопостачання, водовідведення, теплопостачання та зливової каналізації і технічних пристроїв будинків та елементів зовнішнього упорядження, що розміщені на закріпленій в установленому порядку прибудинковій території (в тому числі спортивних, дитячих та інших майданчиків); поливання дворів, клумб і газонів, прибирання і вивезення снігу, посипання частини прибудинкової території, призначеної для проходу та проїзду, протиожеледними сумішами, експлуатація номерних знаків на будинках, освітлення місць загального користування і підвалів та підкачування води.
В силу п. 5 ч.2 ст.7, ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Така оплата здійснюється щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 7128916/17-ц, надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (частина перша статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року). Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. 
Позивач стверджує, що відповідачі не оплачують за послуги з управління будинку, споруд та прибудинкової території, надані управителем ФОП ОСОБА_2 , внаслідок чого утворилась заборгованість за надані послуги за період липень 2021 травень 2024 за в розмірі 11 130 грн. 
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст.79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як на доказ в підтвердження позовних вимог, ФОП ОСОБА_2 покликається на довідку розрахунок заборгованості з місця проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_4 за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з липня 2021 по травень 2024 року (а.с.5).
Однак, даний доказ не відображає повної інформації про надані послуги, передбачені ОСОБА_7 переліком послуг з утримання будинків та прибудинкових територій та Типовим договором про надання послуг з утримання будинків та прибудинкових територій, відтак, не є достовірним та позбавляє встановити дійсні обставини справи.
Наступними поданими позивачем доказами є Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який підтверджує власність відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_3 ; свідоцтво про реєстрацію ФОП ОСОБА_2 та Типовий договір ( цивільно-правова угода) про надання послуг з управління багатоквартирним будинком від 10.06.2021; додаткова угода до договору про надання послуг з розподілу електричної енергії та заява- приєднання, однак ці докази не є достатніми, і у своїй сукупності не дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Зокрема, не є належними доказами та не підтверджують факту надання ФОП ОСОБА_2 відповідачам послуг з управління будинком.
Окрім цього, докази щодо існування договірних відносин між ПрАТ «Львівобленерго» та ФОП ОСОБА_2 про надання послуг з розподілу електричної енергії по АДРЕСА_1 позивачем суду не надано.
Наданий суду позивачем протокол про адміністративне правопорушення від 11.04.2025 та припис про усунення порушень вимог законодавства про охорону культурної спадщини, виданий ОСОБА_2 14.04.2025 є неналежним доказом і не містить інформації щодо предмету доказування, зокрема, факту надання послуг. Окрім того, припис винесений після пред`явлення даного позову( в процесу розгляду справи).
Поряд з тим, третьою особою ЛКП «Старий Львів» в заперечення позовних вимог надано суду ряд доказів, які свідчать, що послуги з управління багатоквартирним будинком по АДРЕСА_1 протягом 2021-2024 надавались ЛКП «Старий Львів». Зокрема, договором №563 від 20.07.2023 між ЛКП» Старий Львів» та представником співвласників будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_9 про надання послуг з управління багатоквартирним будинком. Даний договір є чинним ( рішенням Господарського суду Львівської області від 23.07.2025 відмовлено у позові ФОП ОСОБА_2 до ЛКП «Старий Львів» про визнання недійсним договору № 563 від 20.07.2023).
Як вбачається із наданих відомостей про нарахування та оплату послуг з утримання будинку та прибудинкової території станом на 27.08.2024 власники кватири АДРЕСА_3 відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_10 здійснювали оплату за надані послуги ЛКП «Старий Львів».
Договір про надання послуг з вивезення побутових відходів від 02.01.2020 , укладений між ЛКП «Старий Львів» та ТЗОВ «ГРІНЕРА Україна» підтверджує договірні відносини між споживачем і виконавцем щодо послуг з вивезення твердих побутових відходів та оплата послуг за встановленими тарифами ( в т.ч. за адресою АДРЕСА_1 ).
Виконання умов цього договору підтверджується Актом надання послуг №40810 від 31.12.2021; №25497 від 30.06.2024;
Виконання ЛКП «Старий Львів» послуг з прибирання сходових кліток будинку по АДРЕСА_1 стверджується актами від14.10.2023,18.11.2023, 24.11.2022,10.12.2022.
Судове рішення у справі №461/4952/22 та у спорі між ЛКП «Старий Львів « та ОСОБА_11 про стягнення заборгованості за послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території та судове рішення у справі №914/2706/24 у спорі між ОСОБА_2 і ЛКП «Старий Львів» про визнання недійсним договору № 563 від 20.07.2023, відповідно до вимог ст.82 ЦПК України, не є преюдиційними у даному спорі.
Враховуючи вищевикладене, позивачем у справі не виконано вимоги чинного цивільно-процесуального законодавства щодо надання суду доказів на підтвердження обставин, на які він послався як на підставу своїх вимог. 
Відповідно до ст. 3 ЦК України основними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Загалом зміст зазначеного принципу (справедливості, добросовісності (Bona Fideas) і розумності) полягає в тому, що тексти законів, угод та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту.
Суд вважає встановленим, що подані стороною позивача докази у справі на обгрунтування позовних вимог не є достовірними та достатніми, не розкривають істинних правовідносин, які виникли між сторонами, а подані розрахунки у справі не містять даних, на підставі яких можна встановити беззаперечний факт наявності у відповідачів заборгованості перед позивачем, в т.ч у вказаній сумі і що такий розрахунок відповідає фактично наданим послугам з утримання будинку та прибудинкової території за період липень 2021р. травень 2024 в розмірі 11 130 грн.
Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка сторін при отриманні доказу також приймається до уваги.
Суд наголошує, що переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку.
Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).
Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог щодо боргу.
Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє ствердження під час розгляду справи, а тому не підлягають до задоволення. 
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, у зв`язку із відмовою позову, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 258-259, 263-265, 268, 280-284 ЦПК України, суд, –

у х в а л и в :

у задоволенні позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Львівського комунального підприємства «Старий Львів», про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території – відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду – якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 15.05.2026.

Суддя          І.Р. Волоско