ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 року
м. Київ

справа № 681/765/21
провадження № 61-17034св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Воробйової І. А., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які є правонаступниками ОСОБА_4 ,
відповідач - Сільськогосподарський виробничий кооператив «Лабунський»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Лабунський» на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 27 липня 2023 року у складі судді Горщар А. Г. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 01 листопада 2023 року
у складі колегії суддів: Талалай О. І., Корніюк А. П., П?єнти І. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року ОСОБА_1 і ОСОБА_4 звернулись до суду 
з позовами до Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Лабунський» (далі - СВК «Лабунський») про усунення перешкод 
у користуванні земельними ділянками.

Ухвалою Полонського районного суду Хмельницької області від 03 листопада 2021 року справу за позовом ОСОБА_4 до СВК «Лабунський» про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками передано до канцелярії суду для передання на розгляд судді, в якого перебуває справа за позовом 
ОСОБА_1 до СВК «Лабунський» про усунення перешкод в користуванні земельними ділянками.

Позови мотивовані тим, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 успадкували після смерті матері, ОСОБА_5 , земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані за межами населених пунктів Новолабунської сільської ради Шепетівського району (колишній - Полонський район) Хмельницької області. На підставі свідоцтва про право на спадщину від 24 лютого 2021 року ОСОБА_1 є власником земельних ділянок з кадастровими номерами 6823685000:06:002:0015, площею 
2,3240 га, і 6823685000:05:003:0285, площею 0,8966 га, ОСОБА_4 - земельних ділянок з кадастровими номерами 6823685000:06:002:0016, площею 2,2742 га, і 6823685000:05:003:0286, площею 0,7827 га. 

Позивачі вказували, що земельні ділянки перебувають в оренді СВК «Лабунський». Отримавши примірники договорів оренди землі, вони дізналися, що у графі «Орендодавець» підпис виконано не їхньою матір`ю. 
У 2016 році ОСОБА_5 договори не укладала, оскільки хворіла. Договори оренди є неукладеними, земельні ділянки перебувають у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Реєстрація права оренди порушує їхні права як власників земельних ділянок.

ОСОБА_1 і ОСОБА_4 з урахуванням уточнених позовних вимог просили усунути перешкоди у користуванні належними їм земельними ділянками з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані за межами населеного пункту Новолабунської сільської ради Шепетівського району Хмельницької області, шляхом зобов`язання СВК «Лабунський» повернути кожній із них належні їм земельні ділянки, скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права оренди та припинити право оренди СВК «Лабунський» на земельні ділянки з кадастровими номерами 6823685000:06:002:0015, площею 2,3240 га, 6823685000:05:003:0285, площею 0,8966 га, 6823685000:06:002:0016, площею 2,2742 га, і 6823685000:05:003:0286, площею 0,7827 га, яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 
23 грудня 2016 року. 

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 20 вересня 2022 року до участі 
у справі залучено ОСОБА_2 і ОСОБА_3 як правонаступників 
ОСОБА_4 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 27 липня 
2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 і ОСОБА_3 задоволено.

Усунено перешкоди в користуванні земельними ділянками площею: 2,2742 га, кадастровий номер 6823685000:06:002:0016, і площею 0,7827 га, кадастровий номер 6823685000:05:003:0286, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані за межами Новолабунської сільської ради Шепетівського району (раніше - Полонського району) Хмельницької області та зобов`язано СВК «Лабунський» повернути зазначені земельні ділянки ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію права оренди земельних ділянок з кадастровими номерами 6823685000:06:002:0016 площею 2,2742 га, 6823685000:05:003:0286 площею 0,7827 га, індексні номери відповідно 33242959 та 33231036 від 28 грудня 2016 року, що містяться 
в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з датою державної реєстрації 23 грудня 2016 року.

Припинено право оренди СВК «Лабунський» на вказані земельні ділянки.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що оскільки оспорювані договори оренди землі ОСОБА_5 не підписувала та, відповідно, з істотними умовами цих договорів не погоджувалась, то такі договори є неукладеними. Зайняття земельних ділянок відповідачем слід розглядати як таке, що не пов`язане із позбавленням власника його права володіння на ці ділянки. У цьому випадку ефективним способом захисту права є усунення перешкод у користуванні належним майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення таких ділянок. За наведених підстав суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . Урахувавши постанову Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 125/702/17 (провадження № 61-48842св18), суд дійшов висновку, що реєстрація не укладених між сторонами договорів оренди порушує права та законні інтереси позивачів на розпорядження власністю - земельною ділянкою.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із недобросовісної поведінки ОСОБА_1 , яка спочатку підписала договори оренди землі, отримувала орендну плату в розмірах, що визначені договорами, а потім подала до суду цей позов, посилаючись на відсутність волевиявлення орендодавця на їх укладення. Такі дії суперечать її попередній поведінці і є очевидно недобросовісними.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 01 листопада 2023 року апеляційну скаргу СВК «Лабунський» залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 27 липня 
2023 року в частині відмови в позові ОСОБА_1 та стягнення з неї судових витрат скасовано й ухвалено в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Усунено ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належними їй на праві власності земельними ділянками з кадастровими номерами 6823685000:06:002:0015, площею 2,3240 га, і 6823685000:05:003:0285, площею
0,8966 га, що розташовані за межами населеного пункту Новолабунської сільської ради Шепетівського району Хмельницької області шляхом повернення вказаних земельних ділянок від СВК «Лабунський», право оренди за яким зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В іншій частині рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 27 липня 2023 року залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив із того, щодії, вчинені ОСОБА_1 (підписання договору, отримання орендної плати), але без відповідних повноважень власника земельних ділянок - ОСОБА_5 , не можуть свідчити про недобросовісність її дій. Оскільки оспорювані договори оренди землі ОСОБА_5 не підписувала та, відповідно, з істотними умовами цих договорів не погоджувалась, то такі договори є неукладеними. Зайняття земельних ділянок відповідачем слід розглядати як таке, що не пов`язане із позбавленням власника його права володіння на ці ділянки. У цьому випадку ефективним способом захисту права є усунення перешкод у користуванні належним майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення такої ділянки. За наведених підстав суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права оренди та припинення права оренди апеляційний суд не знайшов, оскільки судове рішення про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками шляхом її повернення вже є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації договору оренди землі.

В іншій частині апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

27 листопада 2023 року СВК «Лабунський» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 27 липня 2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 01 листопада 2023 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована недобросовісністю дій ОСОБА_1 , оскільки вона підписала чотири примірники договорів оренди та отримувала орендну плату. У даному випадку апеляційний суд не врахував принцип універсального правонаступництва. Вказує, що позивач і відповідач належним чином виконували умови договорів оренди землі, ОСОБА_1 
і ОСОБА_4 отримували орендну плату протягом значного часу. 
ОСОБА_1 підписала договори оренди як правонаступник, а тому права позивача в цьому випадку не порушені. Вказує, що позовні вимоги 
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 задоволенню не підлягають, оскільки 
ОСОБА_3 як власник 1/2 частини земельної ділянки з вимогами до позивача не звертався, спадщину прийняв, але спадкових прав не оформив. Вказує про пропуск позивачами позовної давності.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі 
№ 192/2761/14, від 14 квітня 2020 року у справі № 699/848/17, 
від 12 лютого 2020 року у справі № 383/801/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Аргументи інших учасників справи

18 січня 2024 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 подали до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу, у яких просять касаційну скаргу СВК «Лабунський» залишити без задоволення, а рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 27 липня 2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 01 листопада 2023 року - без змін.

Відзиви мотивовані тим, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухвалені без порушення норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Полонського районного суду Хмельницької області.

17 січня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 серпня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2025 року зупинено касаційне провадження у справі № 681/765/21 до закінчення перегляду Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у касаційному порядку справи № 144/1440/22 (провадження № 61-12561сво24).

Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2025 року поновлено касаційне провадження у справі № 681/765/21.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не містить аргументів щодо незгоди з постановою Хмельницького апеляційного суду від 01 листопада 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора та припинення права оренди, а тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України оскаржуване судове рішення в цій частині суд касаційної інстанції не переглядає.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзивах на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи

ОСОБА_5 була власницею земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровими номерами 6823685000:06:002:0015, площею 2,3240 га, 6823685000:05:003:0285, площею 0,8966 га, 6823685000:06:002:0016, площею 2,2742 га, і 6823685000:05:003:0286, площею 0,7827 га, які розташовані за межами населеного пункту Новолабунської сільської ради Полонського району (тепер - Шепетівського району) Хмельницької області. 

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за СВК «Лабунський» 23 грудня 2016 року зареєстровано право оренди земельних ділянок з кадастровими номерами: 6823685000:06:002:0015, 6823685000:05:003:0285, 6823685000:06:002:0016, 6823685000:05:003:0286 на підставі договорів оренди землі, укладених 04 січня 2016 року між 
ОСОБА_5 і СВК «Лабунський» строком на 10 років. 

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. 

Після смерті матері ОСОБА_1 і ОСОБА_4 успадкували вказані земельні ділянки. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 лютого 2021 року ОСОБА_1 є власником земельних ділянок з кадастровими номерами: 6823685000:06:002:0015, площею 
2,3240 га, і 6823685000:05:003:0285, площею 0,8966 га. ОСОБА_4 успадкувала земельні ділянки з кадастровими номерами: 6823685000:06:002:0016, площею 2,2742 га, і 6823685000:05:003:0286, площею 0,7827 га. 

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла. 

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 жовтня 
2022 року ОСОБА_2 є власником 1/2 частини у праві власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 6823685000:06:002:0016, площею 
2,2742 га, і 6823685000:05:003:0286, площею 0,7827 га, що належали його матері.

ОСОБА_3 на день смерті ОСОБА_4 постійно проживав з нею, а тому на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України є таким, що прийняв спадщину. Свідоцтво про право на спадщину не отримав. 

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 03 квітня 2023 року 
№ 2/3/23-26 № 1218-1227/23-26 підписи від імені ОСОБА_5 в графі «Орендодавець» в розділі «Підписи сторін» на договорах оренди землі від 
04 січня 2016 року без номерів, укладених між ОСОБА_5 і СВК «Лабунський» щодо передання в оренду земельних ділянок з кадастровими номерами 6823685000:06:002:0015, 6823685000:06:002:0016, 6823685000:05:003:0285, 6823685000:05:003:0286, виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів не ОСОБА_5 , а самою ОСОБА_1 .

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.

За змістом статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. 

Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином 
є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином 
є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно, правочин за своєю природою та законодавчим визначенням 
є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. 

Сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких настають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.

Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв волі учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України. 

Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, за положеннями частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), 
у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. 

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України). 

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, 
а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин 
у письмовій формі не вчинений.

Наявність же на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), сама по собі не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права й обов`язки поза таким волевиявленням.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину 
є підставою для визнання правочину недійсним у силу загальних приписів статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України, а також спеціальних правил статей 229-233 цього Кодексу про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 цього Кодексу йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. 

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла своєї волі до вчинення правочину до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

За загальним правилом, викладеним у статті 218 ЦК України, не передбачено наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна зі сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків).

Водночас виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством.

Відповідне регулювання міститься і в положеннях ЦК України про договір. 
У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У частині першій статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). 

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Частиною першою статті 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння 
і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до частини четвертої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки 
і орендарем.

За змістом частини другої статті 792 ЦК України, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Порядок укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі визначається Законом України від 06 жовтня 1998 року № 161-ХІV «Про оренду землі» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 161-ХІV).

За змістом статті 13 Закону № 161-ХІV, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За частиною першою статті 14 Закону № 161-ХІV договір оренди землі укладається в письмовій формі. 

Частиною першою статті 15 Закону № 161-ХІV передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Ці умови є обов`язковими, і без досягнення згоди щодо них договір не вважається укладеним.

Аналогічний за змістом висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2026 року у справі № 456/252/22 (провадження № 14-75цс25).

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій установили, що згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 03 квітня 2023 року 
№ 2/3/23-26 № 1218-1227/23-26 підписи від імені ОСОБА_5 в графі «Орендодавець» в розділі «Підписи сторін» на договорах оренди землі від 
04 січня 2016 року без номерів, укладених між ОСОБА_5 і СВК «Лабунський» щодо передання в оренду земельних ділянок з кадастровими номерами 6823685000:06:002:0015, 6823685000:06:002:0016, 6823685000:05:003:0285, 6823685000:05:003:0286, виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів не ОСОБА_5 , а самою ОСОБА_1 .

Таким чином, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_5 , правонаступниками якої є позивачі, не погоджувала всіх істотних умов договорів оренди землі, передбачених частиною першою статті 15 Закону № 161-ХІV.

Оскільки ці умови є обов`язковими для укладення договорів оренди землі, суди обґрунтовано вважали, що без їх погодження сторонами правочини від 04 січня 2016 року не були укладені. 

Враховуючи обов`язкову письмову форму для договору оренди землі, конкретні встановлені судами обставини справи, що розглядається, суд вважає, що саме по собі отримання орендної плати не можна трактувати як вчинення конклюдентних дій, та не бачить підстав для застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) до правовідносин, що склалися між сторонами у цій справі.

Крім того, дії, вчинені ОСОБА_1 (підписання договору, отримання орендної плати), але без відповідних повноважень власника земельних ділянок - ОСОБА_5 , не можуть свідчити про недобросовісність її дій.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції та вважає, що доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним 
у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до сталої судової практики у разі оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення (постанови Великої Палати Верховного Суду від 
16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16, від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19, від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17).

З урахуванням наведеного суди правильно застосували норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустили порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржуваних судових рішень, тому доводи касаційної скарги щодо цього є безпідставними.

Встановивши, що відповідач фактично користується спірними земельними ділянками, створюючи власникам перешкоди у їх користуванні, суди правильно вважали, що в цьому випадку належним та ефективним способом захисту права, яке позивачі як власники земельних ділянок вважають порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним їй майном шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок, тобто негаторний позов. 

Верховний Суд погоджується із тим, що належним та ефективним способом захисту прав власника, позбавленого права користування належним йому майном, є пред`явлення негаторного позову, на який позовна давність не поширюється.

У постанові від 13 травня 2026 року у справі № 456/252/22 (провадження 
№ 14-75цс25) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можна витлумачити відповідно до належного способу захисту прав. Протилежний підхід не відповідав би завданням цивільного судочинства (стаття 2 ЦПК України). Близькі за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 липня 2025 року у справі № 910/2389/23.

Спосіб захисту опосередковується позовною вимогою, яка втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або 
в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Таким чином, коли власник землі обґрунтовує позовні вимоги наявністю перешкод у користуванні чи розпорядженні земельною ділянкою (безпідставним фактичним користуванням майном або реєстрацією речового права іншої особи), то залежно від позовних вимог, характеру порушених прав та фактичних обставин справи суд, якщо негаторний позов визнано обґрунтованим, може захистити права такого власника в незаборонений законом спосіб, спрямований на усунення порушень (у тому числі й шляхом повернення землі, визнання відсутнім права оренди, скасування державної реєстрації речового права).

Для ефективного захисту прав власника нерухомого майна, щодо якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно незаконно внесено запис про право користування іншої особи, з якою власник не перебував 
у зобов`язальних відносинах, власник може звернутись з негаторним позовом, зокрема, але не тільки, шляхом пред`явлення вимоги про повернення майна, визнання відсутнім права оренди чи скасування державної реєстрації права користування іншої особи, залежно від обставин кожної конкретної справи.

Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених Верховним Судом в постановах, що зазначені заявником в касаційній скарзі, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди 
з висновками судів стосовно установлених обставин справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права та зводяться суто до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів 
є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З огляду на необхідність врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2026 року у справі № 456/252/22 (провадження № 14-75цс25), тобто 
в судовому рішенні Верховного Суду, ухваленому після подання касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про вихід за межі доводів та вимог касаційної скарги на підставі частини третьої статті 400 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без дотримання норм матеріального та процесуального права і зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що перебуває поза межами повноважень касаційного суду. 

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 27 липня 2023 року та постанови Хмельницького апеляційного суду від 
01 листопада 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 
і ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками шляхом їх повернення і скасування рішень державного реєстратора 
з припиненням права орендиі постанови Хмельницького апеляційного суду від 01 листопада 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками шляхом їх повернення - без змін, оскільки підстав для їх скасування в цих частинах немає.

З огляду на те що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Лабунський» залишити без задоволення.

Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 27 липня 
2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 01 листопада 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 
і ОСОБА_3 до Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Лабунський» про усунення перешкод 
у користуванні земельними ділянками шляхом їх повернення і скасування рішень державного реєстратора з припиненням права оренди та постанову Хмельницького апеляційного суду від 01 листопада 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Лабунський» про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками шляхом їх повернення залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська     	
Судді: 	І. А. Воробйова    	
	А. Ю. Зайцев    	
	Є. В. Коротенко     	
	В. М. Коротун