Справа № 466/1713/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2026 року Шевченківський районний суд м. Львова
у складі: головуючого – судді Зими І.Є.
за участі секретаря с/з Васинчик М.О.
з участю позивача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні , в порядку спрощеного провадження, адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,
в с т а н о в и в:
04.03.2026 року, позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з адміністративним позовом , в якому просить скасувати постанову про адміністративне правопорушення серії ЕГА №1984013, від 02.03.2026 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.183 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 3 400 грн. 
Свої вимоги мотивує тим, що 02.03.2026 року , ним було здійснено виклик на лінію «102» у зв`язку з погрозами вбивством з боку іншої особи, однак працівники поліції без належної перевірки обставин події склали відносно нього постанову про адміністративне правопорушення за завідомо неправдивий виклик спеціальних служб. 
Позивач вказує, що виклик був обґрунтованим, подія мала місце, а тому відсутні підстави для притягнення його до адміністративної відповідальності. Крім того зазначає про порушення працівниками поліції порядку розгляду повідомлення, неповне з`ясування обставин справи та прийняття передчасного рішення. У зв`язку з чим, позивач змушений звернутись до суду.
Ухвалою суду від 05.03.2026 року справу залишено без руху, оскільки позивачем не було дотримано вимоги ст.ст.159-161 КАС України. 13.03.2026 року, на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою суду від 16.03.2026 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження.
16.04.2026 року, на адресу суду надійшов відзив Управління патрульної поліції у Львівській області. Представник відповідача зазначає, що 02 березня 2026 року, близько 20 год. 35 хв., у м. Львові , позивач здійснив виклик на спецлінію «102», повідомивши про погрози вбивством йому невідомою особою, однак у ході перевірки ця інформація не підтвердилася, у зв`язку з чим відносно нього було винесено постанову за ст. 183 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн. Відповідач вказує, що працівники поліції діяли в межах наданих повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема Закону України «Про Національну поліцію», який покладає на поліцію обов`язок реагувати на заяви та повідомлення про правопорушення, а також виявляти причини та умови їх вчинення. Посилаючись на ст. 183 КУпАП, відповідач зазначає, що завідомо неправдивий виклик поліції тягне за собою адміністративну відповідальність, а оскільки інформація, повідомлена позивачем, не підтвердилася, інспектор мав законні підстави для винесення оскаржуваної постанови.
Крім того, у відзиві наголошено, що позивач не заперечує факту здійснення виклику на лінію «102», наявні докази, зокрема відеозапис з нагрудної камери поліцейського, який підтверджує обставини події. Окрім того, під час розгляду справи інспектором було дотримано вимоги процесуального законодавства та Інструкції МВС щодо оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, та розгляд справи відбувався у присутності позивача, якому були роз`яснені його права та обов`язки. 
Також відповідач посилається на положення ст. 247 КУпАП, зазначаючи, що обов`язковою умовою притягнення до адміністративної відповідальності є наявність події правопорушення, яка, на його думку, у даному випадку підтверджується зібраними доказами. З урахуванням викладеного відповідач вважає, що постанова винесена на підставі належних і допустимих доказів та з дотриманням встановленої процедури. Відтак, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.
В судовому засіданні ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав, покликався на аргументи аналогічні викладеним в позовній заві. Просив суд вимоги задовольнити. 
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, у відзиві на позовну заяву просив суд проводити розгляду справи у його відсутності.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що 02 березня 2026 року, ОСОБА_1 , що проживає у гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 здійснив виклик на спеціальну лінію «102» та повідомив, що його сусід , що також проживає з сім`єю в гуртожитку за вказаною адресою, ОСОБА_3 , що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, погрожує йому вбивством.
За результатами реагування працівниками поліції та перевірки зазначеної інформації, такі відомості не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим відносно позивача було винесено постанову про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП, з накладенням на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу. 
Відповідно до ст. 183 КУпАП завідомо неправдивий виклик поліції тягне за собою адміністративну відповідальність. Об`єктивна сторона цього правопорушення полягає у повідомленні неправдивої інформації, що зумовлює безпідставний виїзд спеціальних служб, тоді як суб`єктивна сторона характеризується наявністю вини у формі прямого умислу.
Правопорушник викликає представника хоча б однієї з перерахованих у статті спеціальних служб нібито для надання допомоги, знаючи наперед про те, що в цьому немає ніякої необхідності.
Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю прямого умислу. Правопорушник, повідомляючи певну інформацію спеціальній службі, усвідомлює, що вона є неправдивою, і бажає даремного виїзду на місце виклику працівників цієї служби.
Відповідно до вимог ст. 222 КУпАП України розгляд справ про правопорушення, передбачені ст. 183 цього Кодексу, покладено на органи Національної поліції.
Згідно з ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Винність діяння є обов`язковою ознакою адміністративного правопорушення (проступку), викладеного у ст. 9 КУпАП.
Суд вказує, що для зазначення про те, що виклик поліції є завідомо неправдивим, таку обставину необхідно достеменно встановити. Суб`єктивна думка поліцейського , що його викликали на виклик безпідставно, не є доказом неправдивого виклику.
Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Відповідно до ст. 10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 77 КАС України, у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Проте, в ході судового розгляду було безпосередньо досліджено відеозапис з нагрудних камер працівників поліції, який долучений до матеріалів справи.
З аналізу вказаного відеозапису судом встановлено, що після прибуття працівників поліції за місцем виклику обстановка у гуртожитку була спокійною, ознак будь-якого конфлікту, який би супроводжувався погрозами вбивством чи іншими протиправними діями, не зафіксовано. На відеозаписі відсутні будь-які обставини, що свідчили б про наявність реальної загрози життю чи здоров`ю позивача.
Крім того, з відеозапису вбачається, що між мешканцями гуртожитку наявний тривалий побутовий конфлікт, який не носить характеру кримінального правопорушення чи події, що потребує негайного реагування спеціальних служб.
Опитані на місці події сусіди повідомляли працівникам поліції, що особа, на яку посилається позивач, є порядною та неконфліктною, будь-яких погроз вбивством вони не чули та фактів, викладених позивачем, не підтверджують.
Особливу увагу суд звертає на поведінку самого позивача, зафіксовану на відеозаписі. Так, працівники поліції неодноразово уточнювали у позивача, чи дійсно мали місце погрози вбивством, однак позивач надавав непослідовні та суперечливі пояснення, змінюючи зміст своїх відповідей. Зокрема, замість підтвердження факту погроз, позивач ставив питання щодо можливості «просто розійтись» без поїздки до відділку поліції, що свідчить про відсутність у нього впевненості у наявності події, про яку він повідомляв під час виклику.
Такі обставини у своїй сукупності свідчать про те, що повідомлена позивачем інформація не відповідала дійсності, а сам виклик поліції був здійснений без наявності об`єктивних підстав.
Оцінюючи вказані докази, суд виходить з того, що відповідно до ст. 251 КУпАП доказами у справі є будь-які фактичні дані, у тому числі показання технічних засобів відеозапису, на підставі яких встановлюється наявність або відсутність правопорушення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2020 року у справі №520/2261/19 роз`яснила, що обов`язок відповідача суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного ч. 1 ст. 77 КАС України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Виходячи з наведеного, саме суб`єкт владних повноважень зобов`язаний довести, що він діяв у межах, установлених законом, відповідно до повноважень та у спосіб, що визначені законом.
Відтак, наданому відеозапису суд надає належну доказову силу, оскільки він є безпосереднім технічним відображенням обставин події та не містить ознак спотворення чи недопустимості.
Таким чином, досліджені судом докази підтверджують відсутність події, про яку повідомляв позивач, що, у свою чергу, свідчить про наявність об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП.
Щодо суб`єктивної сторони правопорушення, суд зазначає, що непослідовність пояснень позивача, відсутність будь-яких об`єктивних підтверджень викладених ним обставин, а також його поведінка під час спілкування з працівниками поліції дають підстави вважати, що позивач усвідомлював безпідставність свого виклику або, як мінімум, свідомо допускав відсутність реальних підстав для залучення поліції.
Отже, у діях позивача наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП.
Суд також враховує, що постанова винесена уповноваженою службовою особою в межах компетенції, визначеної ст. 222 КУпАП, з дотриманням встановленої процедури, а тому підстав для визнання її протиправною та скасування не встановлено.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 5, 9, 72, 73, 77, 90, 139, 205, 242 246, 286 КАС України, суд, 
у х в а л и в :

у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення подається протягом десяти днів з моменту виготовлення повторного його тексту, безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 .
Відповідач: Управління Патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції , місцезнаходження: м. Львів, вул. Перфецького, 19. 

Суддя	  	І.  Є.  Зима