КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9196/2026
Справа № 761/7695/26

П О С Т А Н О В А
Іменем України

03 червня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Романишеної І.П. в м. Київ 04 березня 2026 року щодо відмови у забезпеченні позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У березні 2026 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі внеску в статутний капітал ТОВ «Вишгородський електромонтажний завод», що становить 726000 грн., визнати за ОСОБА_1 право власності на цінні папери, а саме облігації внутрішніх державних позик України у кількості 105,5 шт. загальною вартістю 107124,95 доларів США відповідно до договору купівлі-продажу цінних паперів № ДД-6293/25 від 20 листопада 2025 року.

Також одночасно з позовом позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на частину облігацій внутрішніх державних позик України у кількості 211 шт. загальною вартістю 214 249,90 доларів США, придбаних ОСОБА_2 за договором купівлі - продажу цінних паперів №ДД - 6293/25 від 20 листопада 2025 року, які містяться в ПАТ Акціонерний банк «Укргазбанк»; накласти арешт на частину коштів, що містяться на рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_2 в ПАТ Акціонерний банк «Укргазбанк», а саме:  НОМЕР_1 (Договір 117/17-VIP від 18 вересня 2017 року);  НОМЕР_2 (Базова картка USD Рахунок НОМЕР_3 ); НОМЕР_4 ;  НОМЕР_5 EUR (карта Visa НОМЕР_6 ); НОМЕР_7 - НОМЕР_8 , а також на частину коштів, що містяться на всіх інших рахунках, відкриті на ім`я ОСОБА_2 в ПАТ Акціонерний банк «Укргазбанк»; накласти арешт на частину коштів, що містяться на рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_2 в АТ «Сенс банк», а саме:  НОМЕР_9 , а також на частину коштів, що містяться на всіх інших рахунках, відкриті на ім`я ОСОБА_2 в АТ «Сенс банк»; накласти арешт на частину коштів, що містяться на рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_2 в АТ «Акцент-Банк»; заборонити здійснювати операції зі зняття коштів із депозитних рахунків у вказаних банках.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2026 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2026 року та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що для формулювання позовних вимог в частині поділу коштів, що містяться на рахунках відповідача, в тому числі цінних паперів, позивач має володіти інформацією щодо всіх наявних договорів, відкритих рахунків та залишків коштів, що містяться на таких рахунках, для чого було заявлено клопотання про витребування доказів. Водночас, зазначена інформація є банківською таємницею згідно ст. 60 Закону України «Про банки та банківську діяльність», отже в позасудовому порядку позивач та її представник не мають жодної можливості отримати необхідну інформацію для формування позову в частині поділу спільних коштів.
Звертала увагу, що лише після отримання документів та відомостей, про витребування яких просить позивач, останній може звернутися до суду із заявою про збільшення позовних вимог, однак, оскільки процедура витребування доказів може зайняти певний час, протягом якого існує висока вірогідність виведення грошових коштів відповідачем, позивач і звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, оскільки невжиття таких заходів зможе призвести до неможливості виконання судового рішення у майбутньому.
З огляду на вказані обставини вважала безпідставним рішення суду першої інстанції про відмову в забезпеченні позову з підстав непред`явлення позовних вимог про поділ майна подружжя. Вважала, що відсутність доказів можливості виведення грошових коштів з відкритих рахунків відповідачем не може бути достатньою підставою для відмови у забезпеченні позову. 
Звертала увагу, що грошові кошти найпростіше зняти з депозитних та інших рахунків, незважаючи на той факт, що сторони у справі тривалий час перебувають у зареєстрованому шлюбі. Відповідно, у даній справі існувала і досі існує нагальна необхідність накладення арешту на грошові активи відповідача, оскільки для виведення грошових коштів стороні договору банківського обслуговування не потрібна згода іншого з подружжя.
Зазначала, що між сторонами дійсно існує спір про поділ майна подружжя, набутого сторонами у шлюбі, під час якого сторони вели спільний бюджет і спільне господарство, мали спільні витрати, купували майно для спільного користування, вкладали кошти в гідний розвиток, здоров`я, дозвілля, відкривали рахунки у банках, брали участь у витратах на утриманні житла тощо. В тому числі, але не виключно, відповідач, перебуваючи в шлюбі з позивачем, протягом своєї трудової діяльності отримував доходи, що є спільною власністю подружжя та підлягають поділу.
Підсумовувала, що між сторонами виник спір про поділ майна подружжя, обраний позивачем вид забезпечення позову, а саме накладення арешту на частину коштів відповідача є співмірним із заявленими позивачем вимогами, а посилання в заяві про забезпечення позову на реальну можливість відповідача зняти кошти з банківських рахунків, що може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду про задоволення позову, є обґрунтованими, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Від відповідача ОСОБА_2 у особі представника ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували наявність обставин, що може утруднити виконання рішення суду. Забезпечення позову в даному випадку порушує права та інтереси відповідача, так як ОСОБА_2 не має намірів та не вчиняв жодних дій з метою ухилення від можливого виконання рішення суду. Із заяви про забезпечення позову вбачається, що позивачем жодним чином не доведено, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. Таких аргументів і пояснень не містить і апеляційна скарга.
Посилався на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17, про те, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Зазначав, що зв`язок між заявленим позивачем заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог відсутній. Кошти та цінні папери, арешт на які просить накласти позивач, наразі навіть не є предметом розгляду у цій справі, тому вид забезпечення позову явно не відповідає заявленим позовним вимогам.
Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 16 серпня 2022 року в справі № 640/35685/21 про те, що заходи забезпечення позову мають бути вжиті лише в межах позовних вимог, бути адекватними та співмірними з позовними вимогами, та в постанові від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 про необхідність наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги.
Підсумовував, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою і передчасною, а доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції. Позивачем не доведено наявності реальних зв`язків утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, заходи забезпечення позову, зазначені в заяві, не відповідають вимогам співмірності, адекватності та обґрунтованості, а тому підстави для застосування заходів забезпечення позову відсутні.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що до спільного майна, яке було набуто сторонами під час шлюбних відносин, належить 100 % частки статутного капіталу ТОВ «Вишгородський електромонтажний завод», єдиним учасником якого є ТОВ «ЛАД», кінцевим бенефіціарним власником якого є відповідач, а також облігації внутрішніх державних позик України у кількості 211 шт. загальною вартістю 214 249,90 доларів США згідно договору купівлі-продажу цінних паперів № ДД-6293/25 від 20 листопада 2025 року.
Оскільки внесок до статутного капіталу товариства було зроблено під час спільного сумісного проживання однією сім`єю та за спільні кошти, то в розумінні ст. 60 СК України саме кошти у сумі 1 452 000 грн. є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому з відповідача слід стягнути на користь позивача половину суми статутного капіталу ТОВ «Вишгородський електромонтажний завод», що становить 726 000 грн.
Також, беручи до уваги, що облігації внутрішньої державної позики були придбані за час шлюбу сторін, за спільні кошти подружжя, а позивач позбавлена можливості розпоряджатися такими, слід дійти висновку про наявність правових підстав для визнання за останньою права власності на цінні папери, а саме облігації внутрішніх державних позик України у кількості 105,5 шт. загальною вартістю 107 124,95 доларів США.
Крім того, позивачу достеменно відомо про наявність депозитних та поточних рахунків, відкритих на ім`я відповідача в ПАТ АБ «Укргазбанк»:  НОМЕР_1 (Договір 117/17-VIP від 18 вересня 2017 року); НОМЕР_2 (Базова картка USD Рахунок НОМЕР_3);  НОМЕР_4 ;  НОМЕР_5 EUR (карта Visa НОМЕР_6 ); НОМЕР_7 - НОМЕР_8 . Також їй відомо про наявність депозитних та поточних рахунків, відкритих на ім`я відповідача в АТ «Сенс Банк»: НОМЕР_9 . Крім того, їй відомо про наявність депозитних та поточних рахунків, відкритих на ім`я відповідача в АТ «Акцент-банк».
Однак, оскільки договори про відкриття банківських рахунків, у тому числі депозитних, становлять банківську таємницю, позивач не може надати суду копії всіх наявних договорів та отримати їх в позасудовому порядку, що зумовлює необхідність звернення до суду із клопотанням про витребування доказів, яке додається до позовної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 вказувала, що відповідач є єдиною особою, яка може розпоряджатися рахунками, коштами та цінними паперами, а позивач не має до них доступу та можливості отримати оперативну інформацію про рух коштів, оскільки така інформація становить банківську таємницю. Водночас, у зв`язку із погіршенням стосунків між сторонами існує реальна загроза, що без накладення арешту відповідач і надалі вчинятиме дії, спрямовані на зняття або переказ коштів, що унеможливить виконання майбутнього рішення суду.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до вимог ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконанню чи утрудненню виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

З аналізу статей 150 - 153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову є сукупністю процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

З наведених вищевказаних положень закону вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.

При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що позивач просить суд накласти арешт на грошові кошти, які знаходяться на рахунках у банківських установах, при цьому не заявляючи позовних вимог про їх поділ, що вказує на відсутність зв`язку між заходом забезпечення позову у вигляді накладення арешту і предметом позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги, що для формулювання позовних вимог в частині поділу коштів, що містяться на рахунках відповідача, в тому числі цінних паперів, позивач має володіти інформацією щодо всіх наявних договорів, відкритих рахунків та залишків коштів, що містяться на таких рахунках, яка є банківською таємницею, нею було заявлено клопотання про витребування доказів, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, оскільки як у позовній заяві, так і в заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 не лише повідомила про те, що їй достеменно відомо про наявність у відповідача ОСОБА_2 депозитних і поточних рахунків, а й вказала їх реквізити, а отже не була позбавлена можливості висунути відповідні вимоги про поділ коштів, які на цих рахунках знаходяться.

Отже, наведені у заяві про забезпечення позову та в апеляційній скарзі доводи позивача, що відповідач є єдиною особою, яка може розпоряджатися рахунками і коштами, а позивач не має до них ніякого доступу, і що для виведення грошових коштів стороні договору банківського обслуговування не потрібна згода іншого з подружжя, в контексті заявлених нею вимог не можуть бути підставами для забезпечення позову в обраний позивачем спосіб.

Крім того, суд першої інстанції правомірно звернув увагу, що обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, позивачем було зазначено, що без накладення арешту відповідач і надалі вчинятиме дії, спрямовані на зняття або переказ коштів, тобто ОСОБА_1 заявила не лише про намір, а й про реальні дії, які згідно доводів позивача вчиняються відповідачем з метою ускладнення або унеможливлення виконання рішення суду, проте не надала доказів на підтвердження цих обставин. 

Доводи апеляційної скарги, що між сторонами дійсно існує спір про поділ майна подружжя, набутого сторонами у шлюбі, в тому числі, але не виключно, відповідач, перебуваючи в шлюбі з позивачем, протягом своєї трудової діяльності отримував доходи, що є спільною власністю подружжя та підлягають поділу, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються апеляційним судом.

Також судом першої інстанції було досліджено заявку на придбання облігацій внутрішніх державних позик з датою погашення 01 липня 2027 року, і за відсутності доказів вжиття відповідачем заходів для дострокового продажу облігацій суд дійшов висновку про те, що наразі запропонований захід забезпечення позову є передчасним та необґрунтованим, оскільки потенційна можливість відповідача в майбутньому ухилитися від виконання рішення у даній цивільній справі є суб`єктивним баченням позивача та не може бути підставою для вжиття судом запропонованого заходу забезпечення позову.

Таким чином, в даному випадку позивачем не наведено ґрунтовних доводів про те, яким чином невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на частину облігацій внутрішніх державних позик України у кількості 211 шт. загальною вартістю 214249,90 доларів США, а також на частину коштів, що містяться на рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_2 , утруднить виконання рішення суду, ухваленого за наслідками розгляду заявлених нею вимог, або яким чином невжиття заходів забезпечення унеможливить виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду.

Понад вищевикладене, апеляційний суд звертає увагу, що цінні папери, а саме облігації внутрішніх державних позик України, придбані за договором купівлі-продажу цінних паперів № ДД-6293/25 від 20 листопада 2025 року, є індивідуально визначеним майном із реквізитами, за якими проводиться його ідентифікація, проте міжнародні ідентифікаційні номери (ISIN) конкретних облігацій, право власності на які ОСОБА_1 просила визнати за нею, та щодо яких просила вжити заходи забезпечення позову, нею не повідомлено.

Отже, запропонований позивачем захід забезпечення позову не відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог позивача щодо забезпечення позову, не спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову і жодним чином не впливає на ефективний захист або поновлення права позивача, за захистом якого вона звернулася до суду.

Розглядаючи дану справу, суд першої інстанції здійснив оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову та вмотивовано їх відхилив, встановивши неспівмірність виду забезпечення позову, який просив застосувати позивач, позовним вимогам, та оцінивши нерівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, і такі висновки суду першої інстанції доводами апеляційної скарги спростовані не були.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 04 червня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.