КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Апеляційне провадження 
№ 22-ц/824/6333/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2026 року    місто Київ
справа № 752/1556/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
суддів: Таргоній Д.О., Голуб С.А.
за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника стягувача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2025року про відмову у задоволенні подання, постановлену під головуванням судді Мазура Ю.Ю., у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Дмитра Анатолійовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_4 , заінтересована особа - стягувач ОСОБА_1 ,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року приватний виконавець виконавчого округу міста Гненний Д.А. звернувся до суду з поданням, в якому просив:
тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України боржника  ОСОБА_4 до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні НОМЕР_3.
В мотивування вимог посилався на те, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Д.А. знаходиться виконавче провадження НОМЕР_3 від 12 травня 2025 року з виконання виконавчого листа №752/1556/23 від 07 травня 2025 року, виданого Голосіївським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суми позики у розмірі 5239400 грн., 3% річних у розмірі 201475,05 грн., інфляційних втрат у розмірі 12520377,75 грн., судового збору у розмірі 13420 грн.
Вказував, що боржник ухиляється від належного виконання судового рішення, вимоги приватного виконавця боржником не виконуються, на виклики приватного виконавця Гавловський Д.О. не з`являється, а тому приватний виконавець вважає, що потрібно вжити заходів та обмежити боржника у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта до належного виконання ним відповідних зобов`язань.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2025 року у задоволенні подання відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник стягувача  ОСОБА_1  - ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою задовольнити подання.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що боржник: був належним чином повідомлений про відкриття виконавчого провадження; двічі не з`явився за викликами приватного виконавця: 16 червня 2025 року та 26 червня 2025 року; не подав декларацію про доходи та майно, порушивши пряму вимогу закону; не допустив виконавця до житла, фактично заблокувавши виконавчі дії 13 травня 2025 року та 05 вересня 2025 року; не здійснив жодного платежу і не зробив жодної спроби виконати рішення; не надав жодних пояснень щодо причин невиконання рішення. 
Вважає, що ухилення від виконання рішення - це не лише активні дії з приховування майна, а і свідома пасивна поведінка боржника  ОСОБА_4  спрямована на уникнення виконання рішення.
Вказував, що суд першої інстанції помилково посилався на невжиття виконавцем необхідних заходів для виконання судового рішення, зокрема не конкретизував, які конкретно заходи на думку суду не вжив виконавець. 
Зазначав, що суд не врахував, що обмеження у праві виїзду має превентивний характер і застосовується саме тоді, коли інші заходи не дають результату.
Вважає, що суд, захищаючи абстрактне право боржника на свободу пересування, не здійснив реального балансу інтересів і повністю проігнорував права стягувача, який роками не може отримати присуджені йому остаточним рішення грошові кошти.
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Судове засідання проводилося в режимі відеоконференції.
У судовому засіданні апеляційного суду представник стягувача доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити з вищевказаних підстав.
Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Гненний Д.А. у судовому засіданні апеляційного суду підтрима доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Представник боржника у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для його задоволення.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно з статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.
Згідно з ст.13 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Стецов проти України» від 11 травня 2021 року Європейський суд вважає, що, по-перше, намір боржника у разі несплати судового боргу важко встановити та значною мірою така оцінка суб'єктивна; по-друге, це не може бути єдиною підставою для обмеження, яке є предметом спору, якщо воно триває довше, аніж протягом короткого початкового періоду. Відповідна служба має бути спроможна пояснити, яким чином заборона на поїздки може сприяти стягненню заборгованості з урахуванням конкретного випадку заявника та інших обставин справи.
Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Пунктом 19 ч.3ст.18 вказаного Закону України встановлено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.
Відповідно до п.5 ч.1ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.
Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання, покладених на нього рішенням суду зобов`язань.
Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.
Наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню відповідно до положення ч.3 ст.12, ст.81 ЦПК України. 
Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.
Відповідно до ч.1ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.
Згідно ч.3ст.441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.
Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.
Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.
Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов`язання заходів визначається судом.
Мотивування судового рішення про обмеження права лише двома складовими: наявністю статусу боржника у виконавчому провадженні та непогашенням боргу в добровільному порядку, що зумовлюють необхідність у тимчасовому обмеженні права на виїзд за межі України з метою забезпечення повного та своєчасного виконання виконавчих документів не відповідає вимогам законодавства.
Юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду передбачені саме за ухилення від виконання зобов`язань, а не за наявність факту їх невиконання
При цьому, під ухиленням від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням слід розуміти такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним таких обов`язків.
Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.
На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 07 листопада 2023 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму позики у розмірі 5239400 грн., 3% річних у розмірі 201475,05 грн., інфляційні втрати у розмірі 12520377,75 грн., судовий збір у розмірі 13420 грн.
На виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Д.А. знаходиться виконавче провадження НОМЕР_3 від 12 травня 2025 року з виконання виконавчого листа №752/1556/23 від 07 травня 2025 року, виданого Голосіївським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму позики у розмірі 5239400 грн., 3% річних у розмірі 201475,05 грн., інфляційних втрат у розмірі 12520377,75 грн., судового збору у розмірі 13420,00 грн.
12 травня 2025 року приватним виконавцем винесено постанови про відкриття виконавчого провадження, арешт майна боржника, арешт коштів боржника, стягнення основної винагороди приватного виконавця, розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.
Вжитими приватним виконавцем заходами встановлено, що ліквідного рухомого та нерухомого майна за боржником не зареєстровано. Коштів на виявлених рахунках боржника у банківських установах в розмірі, достатньому для задоволення вимог стягувача недостатньо.
На запит приватного виконавця надійшла відповідь з Державної міграційної служби України, згідно якої встановлено, що на ім?я ОСОБА_4 , оформлено паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданий 15 квітня 2008 року органом видачі 5332 зі строком дії до 15 квітня 2018 року та паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданий 10 серпня 2017 року органом видачі 8029.
13травня 2025 року приватним виконавцем здійснено виїзд за місцем реєстрації боржника:  АДРЕСА_1 , про що складено відповідний акт. Двері до квартири ніхто не відчинив, майно боржника, на яке можна звернути стягнення, не виявлено.
З метою надання пояснень з приводу виконання вказаного виконавчого документу, надання інформації про майновий стан боржника в копії матеріалів виконавчого провадження міститься копія виклику приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Д.А. від 12 червня 2025 року вих. №8528 про необхідність ОСОБА_4 з`явитися до виконавця 19 червня 2025 року о 14.00 год.
19 червня 2025 року приватним виконавцем складено акт про те, що боржник на виклик приватного виконавця не з`явився, письмових пояснень за фактом невиконання вимог виконавчого документа, декларації про доходи та майно за формою встановленою Міністерством юстиції України, інших документів та відомостей (інформації), перелік яких визначений у виклику виконавця, боржником виконавцю не надав, заяв та/або клопотань про перенесення дати та/або часу прийому не надходило.
Згідно виклику приватного виконавця від 26 червня 2025 року було зобов`язано ОСОБА_4 з`явитися до виконавця 07 липня 2025 року о 11.00 год.
07 липня 2025 року приватним виконавцем складено акт про те, що боржник на виклик приватного виконавця не з`явився.
При цьому, матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_4 вищезазначених викликів.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник боржника зазначив, що ОСОБА_4 не отримував повідомлень, оскільки проживає у місті Полтава.
Разом з тим, під ухиленням від виконання зобов`язання варто розуміти такі дії чи бездіяльність з боку боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним рішення суду, за наявності при цьому можливостей вчинити дії в порядку його виконання та за відсутності об`єктивних обставин, які перешкоджають виконанню.
У зв`язку із цим про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених законом, зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.
Крім того, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.
Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.
Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином.
У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalov. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).
Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes andFoldesne Hajlikv. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).
Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.
Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии"» § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).
Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, ВанЛейвен і Де Мейере протиБельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60).
Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.
Подання приватного виконавця не містить посилань на конкретні факти, які б свідчили про навмисне чи інше свідоме невиконання обов'язку боржника та доказів на підтвердження цих фактів.
Крім того, державним виконавцем не обґрунтовано, яким чином застосування до боржника обмеження у праві виїзду за межі України буде сприяти виконанню рішення суду та погашенню ним заборгованості.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що ухилення від виконання рішення - це не лише активні дії з приховування майна, а і свідома пасивна поведінка боржника  ОСОБА_4  спрямована на уникнення виконання рішенняколегія суддів відхиляє, оскільки невиконання рішення суду добровільно у визначений приватним виконавцем строк і наявність самого лише зобов`язання не наділяє виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон, якщо не доведений факт ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд, захищаючи абстрактне право боржника на свободу пересування, не здійснив реального балансу інтересів і повністю проігнорував права стягувача, який роками не може отримати присуджені йому остаточним рішення грошові коштисуд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що боржник вчиняв дії, які унеможливлювали чи ускладнювали виконання рішення суду. 
А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення подання.
Колегія суддів враховує, що наявність лише невиконаного зобов`язання не є підставою для тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, оскільки юридична санкція у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України передбачена законом не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, а також враховуючи, що тягар доказування наявності факту ухилення від виконання зобов`язань покладається на виконавця, який цього факту не довів, тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні подання.
Відповідно дост.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2025 року є законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника стягувача ОСОБА_1 -ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2025 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2026 року.

Головуючий:

Судді: