ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/6752/26 Головуючий у 1 інстанції: Колеснікова І.С.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.
Суддів Кузьмишиної О.М.
Ключковича В.Ю.
За участю секретаря Ольшевської Ж.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року у справі за заявою про забезпечення позову в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправним та скасування постанови, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову старшого оперуповноваженого в ОВС 2 сектору 3 відділу ГВ ЗНД ІНФОРМАЦІЯ_2 без дати, якою заборонено в`їзд на територію України громадянина Китайської народної республіки ОСОБА_1/ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідка на проживання в Україні № НОМЕР_1 , дійсна до 15.09.2027, паспорт громадянина КНР НОМЕР_2 , стать - чоловіча, строком на 3 (три) роки.
Разом з позовною заявою представником позивача було подано до Київського окружного адміністративного суду заяву про забезпечення позову, в якій просив суд забезпечити позов шляхом зупинення постанови старшого оперуповноваженого в ОВС 2 сектору 3 відділу ГВ ЗНД ІНФОРМАЦІЯ_2 без дати, якою заборонено в`їзд на територію України громадянина Китайської народної республіки ОСОБА_1/ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідка на проживання в Україні № НОМЕР_1 , дійсна до 15.09.2027, паспорт громадянина КНР НОМЕР_2 , стать - чоловіча, строком на 3 (три) роки до набрання рішення у справі законної сили.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
Не погодившись з ухвалою суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нову ухвалу, якою заяву про забезпечення позову задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
24 березня 2026 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.
22 травня 2026 року до суду апеляційної інстанції від позивача - ОСОБА_1 надійшло клопотання про долучення доказів.
До Шостого апеляційного адміністративного суду від ІНФОРМАЦІЯ_2 надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду засобами відеоконференцзв`язку системи «Електронний суд».
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2026 року клопотання ІНФОРМАЦІЯ_2 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції - задоволено.
Також, до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника ОСОБА_1 - Ларіна Анатолія Сергійовича надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду засобами відеоконференцзв`язку системи «Електронний суд».
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2026 року клопотання представника ОСОБА_1 - Ларіна Анатолія Сергійовича про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції - задоволено. 
Заслухавши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач оскаржує постанову старшого оперуповноваженого в ОВС 2 сектору 3 відділу ГВ ЗНД ІНФОРМАЦІЯ_2 без дати, яким заборонено в`їзд на територію України громадянина Китайської народної республіки ОСОБА_1/ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідка на проживання в Україні № НОМЕР_1 , дійсна до 15.09.2027, паспорт громадянина КНР НОМЕР_2 , стать - чоловіча, строком на 3 (три) роки.
В обґрунтування заяви про вжиття заходів забезпечення позову позивач зазначив, що оскаржувана постанова про заборону в`їзду на територію України має очевидні ознаки протиправності та порушує його права й законні інтереси. При цьому позивач посилався на те, що на підставі доручення, направленого на виконання зазначеної постанови, йому відмовлено у перетині державного кордону України, а тому, дія оскаржуваної постанови перешкоджає його прибуттю на територію України та участі у розгляді даної справи в суді будь-якої інстанції. У зв`язку з наведеним, позивач вважав за необхідне зупинити дію оскаржуваної постанови до набрання законної сили судовим рішенням у справі.
Відмовляючи у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача в частині очевидної протиправності оскаржуваного рішення фактично не є беззаперечними та потребують оцінки під час розгляду справи по суті спору. Тобто, встановлення наявності/відсутності підстав для прийняття оспорюваного рішення відповідача, є можливим лише під час розгляду справи по суті на підставі повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин у справі.
Таким чином, на переконання суду першої інстанції, правова оцінка питань правомірності оскаржуваного рішення відповідача має надаватися судом під час розгляду справи по суті за наслідками дослідження доказів, що містяться в матеріалах справи. Водночас, не розглядаючи справу по суті, не перевіряючи фактичних обставин справи та не досліджуючи докази, суд позбавлений можливості погодитись із твердженням про очевидну протиправність оскаржуваного рішення.
З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для висновку про очевидну протиправність оскаржуваної у справі постанови, а також вважати, що невжиття судом заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав та інтересів заявника.
Разом з тим, в апеляційній скарзі позивач не погоджується з висновками суду першої інстанції та вказує, що оскаржувана постанова про заборону в`їзду на територію України має очевидні ознаки протиправності та порушує його права й законні інтереси. 
Апелянт зазначає, що на підставі доручення, направленого на виконання оскаржуваної постанови, йому було відмовлено у перетині державного кордону України, а тому, дія вказаної постанови перешкоджає його прибуттю на територію України та участі у розгляді даної справи в суді будь-якої інстанції. 
Крім того, апелянт посилається на те, що заборона в`їзду становить непропорційне втручання у його право на повагу до приватного та сімейного життя, оскільки його дружина на законних підставах проживає в Україні, а також перешкоджає здійсненню ним підприємницької діяльності як засновником та керівником товариства, зареєстрованого на території України. 
На думку апелянта, застосований до нього захід не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві та принципу пропорційності, а тому наявні підстави для зупинення дії оскаржуваної постанови до набрання законної сили рішенням у даній справі.
Надаючи оцінку вищевказаним висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 1 статті 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Положенням ч. 2 ст. 150 КАС України закріплено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
У відповідності до приписів частини 1 статті 151 КАС України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Згідно ч. 2 ст. 151 КАС України, суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Отже, у випадку, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, або захист цих прав та інтересів стане неможливим чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також, якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суд може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом заборони вчиняти певні дії.
Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів забезпечення позову, у разі їх вжиття за клопотанням позивача.
Водночас, необґрунтоване вжиття заходів забезпечення позову може призвести до правових ускладнень значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суд у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 10 січня 2023 року у справі №640/35568/21.
Згідно із Рекомендаціями №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Таким чином, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Враховуючи вищевказане, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суд у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постановах від 28 лютого 2024 року у справі № 380/14241/23, від 01 червня 2022 року у справі №580/5656/21.
Враховуючи викладене, обов`язковою умовою застосування заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин: очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Матеріали справи свідчать, що? обґрунтовуючи наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, Ма Конг послався на те, що оскаржувана постанова про заборону в`їзду на територію України має очевидні ознаки протиправності та порушує його права й законні інтереси.
З огляду на це, заявник вважає, що дія оскаржуваної постанови безпідставно обмежує його право на в`їзд та перебування на території України.
При цьому, заявник вказує, що на підставі доручення, направленого на виконання оскаржуваної постанови, йому було відмовлено у перетині державного кордону України, у зв`язку з чим він позбавлений можливості прибути на територію України та брати участь у розгляді даної справи в суді будь-якої інстанції.
Дані доводи відповідають доводам, наведеним в апеляційній скарзі.
Дослідивши заяву про забезпечення позову, колегія суддів зазначає, що позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього судового рішення або ефективний захист чи поновлення його прав та інтересів.
Так, посилання позивача на очевидну протиправність оскаржуваної постанови фактично зводяться до незгоди із прийнятим відповідачем рішенням та обґрунтування позовних вимог по суті спору.
Водночас, встановлення наявності чи відсутності правових підстав для прийняття відповідачем оскаржуваної постанови, а також перевірка доводів щодо її відповідності вимогам закону, потребує дослідження доказів та з`ясування фактичних обставин справи під час розгляду справи по суті.
Колегія суддів наголошує, що очевидні ознаки протиправності рішення суб`єкта владних повноважень повинні існувати поза обґрунтованим сумнівом та не потребувати додаткового дослідження доказів.
Разом з тим, наведені заявником доводи потребують правової оцінки у сукупності з іншими доказами у справі, а тому не можуть бути підставою для висновку про очевидну протиправність оскаржуваної постанови на стадії вирішення питання щодо забезпечення позову.
Крім того, Великою Палатою Верховного Суду в рішенні від 28 березня 2018 у справі №800/521/17 було зроблено висновок про те, що позов не може бути забезпечено таким способом, що фактично підмінює собою судове рішення в справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті.
Також? колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що невжиття заходів забезпечення позову унеможливить його участь у розгляді справи та, як наслідок, ефективний захист порушених прав. Сам по собі факт відмови у в`їзді на територію України на підставі оскаржуваної постанови не свідчить про існування обставин, передбачених частиною другою статті 150 КАС України. 
При цьому, матеріали справи свідчать, що інтереси позивача у даній справі представляє уповноважений представник, який належним чином реалізує від його імені процесуальні права та обов`язки, у тому числі під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій. 
Відтак, позивачем не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову істотно ускладнить чи унеможливить ефективний захист або поновлення його прав та інтересів.
Крім того, колегія суддів також вважає необґрунтованими посилання апелянта на рішення Подільського районного суду міста Кропивницького від 14 травня 2026 року у справі №405/89/26, яким було задоволено позов про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни.
Так, зазначене судове рішення ухвалено після постановлення оскаржуваної ухвали Київського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року, а відтак не могло бути враховане судом першої інстанції під час вирішення питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Крім того, предметом розгляду у справі №405/89/26 була правомірність рішення про примусове повернення іноземця до країни походження або третьої країни, тоді як у даній справі оскаржується постанова про заборону в`їзду на територію України, що є окремим індивідуальним актом, прийнятим за результатами реалізації відповідачем інших владних повноважень та який підлягає самостійній перевірці на відповідність вимогам закону.
Також, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта щодо непропорційного втручання у його право на повагу до приватного та сімейного життя, а також здійснення підприємницької діяльності. Наведені обставини стосуються оцінки правомірності оскаржуваної постанови по суті спору та підлягають дослідженню під час розгляду адміністративного позову. Самі по собі такі доводи не свідчать про наявність передбачених статтею 150 КАС України підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність передбачених статтею 150 КАС України підстав для вжиття заходів забезпечення позову у даній справі.
Щодо інших доводів апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Суд апеляційної інстанції, також, враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував положення чинного законодавства України при постановленні оскаржуваної ухвали із дотриманням норм процесуального права, а тому, підстав для її скасування не вбачається.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями ст.ст. 195, 250, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України. 

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р. 

Судді Кузьмишина О.М.

Ключкович В.Ю.

Повне судове рішення складено 24.06.2026 р.