ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2026 м. Дніпро Справа № 904/310/26

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Андрейчука Л.В. (доповідач),
суддів: Демчини Т.Ю., Віннікова С.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.03.2026 (суддя Бажанова Ю.А.)
у справі № 904/310/26
за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Київ в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Дніпро
до Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат", Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг
про стягнення 74 451, 87 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення 15 871,53 грн трьох відсотків річних та 58 580, 34 грн інфляційних втрат, нарахованих у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання зі сплати плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22.05.2025 у справі № 904/893/25, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 04.11.2025, з відповідача на користь позивача стягнуто 495 634, 68 грн плати за користування вагонами та 22 194, 36 грн збору за зберігання вантажу, всього 517 829, 04 грн. Вказане рішення набрало законної сили 04.11.2025 та було виконано відповідачем 19.11.2025. 
Посилаючись на те, що відповідач тривалий час не виконував грошове зобов`язання щодо оплати наданих послуг, позивач на підставі частини другої статті 625 Цивільного кодексу України нарахував відповідачу інфляційні втрати та три відсотки річних за весь період прострочення виконання грошового зобов`язання та просив суд стягнути зазначені суми в судовому порядку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 19.03.2026 у справі № 904/310/26 позов Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» задоволено повністю. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь позивача 15 871, 53 грн трьох відсотків річних, 58 580, 34 грн інфляційних втрат та судовий збір. 
Ухвалюючи зазначене рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що грошове зобов`язання відповідача зі сплати плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу виникло безпосередньо з укладених між сторонами договорів та факту надання відповідних послуг, що підтверджується відомостями плати за користування вагонами форми ГУ-46 та накопичувальними картками форми ФДУ-92. 
Суд першої інстанції зазначив, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.05.2025 у справі № 904/893/25, залишене без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 04.11.2025, не створило нового грошового зобов`язання між сторонами, а лише підтвердило наявність уже існуючого обов`язку відповідача зі сплати плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу. 
При цьому місцевий господарський суд виходив із того, що наявність спору між сторонами щодо підстав та розміру нарахованих платежів сама по собі не припиняє грошового зобов`язання, не змінює момент його виникнення та не звільняє боржника від відповідальності за порушення строків його виконання. На переконання суду, факт підписання відповідачем відомостей плати за користування вагонами та накопичувальних карток із запереченнями не впливає на момент виникнення обов`язку зі сплати відповідних платежів та не може бути підставою для перенесення початку перебігу прострочення на дату набрання законної сили судовим рішенням про стягнення основного боргу. 
Встановивши факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання та перевіривши здійснений позивачем розрахунок, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність нарахування інфляційних втрат і трьох відсотків річних за весь заявлений позивачем період та наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 30.03.2026 у справі № 904/310/26, Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.03.2026 у справі № 904/310/26 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у стягненні інфляційних втрат у повному обсязі, а у стягненні трьох відсотків річних відмовити в частині стягнення 15 275,67 грн.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що, на думку скаржника, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.03.2026 у справі № 904/310/26 ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, без належного врахування особливостей правового регулювання розрахунків за перевезення вантажів залізничним транспортом, а також без урахування правових наслідків підписання відповідачем відомостей плати за користування вагонами та накопичувальних карток із запереченнями.
Скаржник зазначає, що укладеним між сторонами договором про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом передбачено обов`язок замовника сплачувати послуги перевізника та інші платежі, належні перевізнику за договором, із сум внесеної попередньої оплати за кодом платника. При цьому замовник самостійно визначає розмір попередньої оплати та періодичність її внесення на підставі діючих тарифів і умов договору, з урахуванням обсягу запланованих перевезень, вагонообігу, строку перебування вагонів за межами України та інших послуг перевізника.
Разом з тим апелянт наголошує, що пунктом 2.1.7 договору передбачено обов`язок замовника підписувати не пізніше двох робочих днів від дня надання послуг накопичувальні картки зборів за роботи, послуги та штрафи, пов`язані з перевезенням вантажів форми ФДУ-92, відомості плати за користування вагонами форми ГУ-46, відомості плати за користування контейнерами форми ГУ-46к, відомості плати за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу форми ГУ-46а. У випадку оформлення таких документів у паперовій формі на вимогу замовника вони підписуються та надаються перевізнику не пізніше двох робочих днів від дня надання відповідної вимоги.
Посилаючись на пункт 1.4 договору, апелянт вказує, що надання послуг за договором може підтверджуватися, зокрема, накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю, відомістю плати за користування вагонами, відомістю плати за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу, а також іншими документами.
Водночас, на переконання Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», суд першої інстанції не врахував, що договором не визначено строк виконання відповідачем обов`язку з оплати послуг у випадку непідписання ним відповідних документів або у випадку підписання таких документів із запереченнями, тобто за наявності спору щодо підстав та розміру нарахованих перевізником платежів.
Апелянт зазначає, що порядок оплати належних залізниці платежів передбачений Правилами розрахунків за перевезення вантажів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644. Відповідно до пункту 2.3 цих Правил розрахунки за перевезення вантажу та вантажобагажу між залізницею і платником здійснюються на підставі договору, згідно з яким залізниця відкриває особовий рахунок кожному платнику з присвоєнням коду платника.
Скаржник також посилається на пункт 2.5 Правил розрахунків за перевезення вантажів, відповідно до якого платник згідно з договором у порядку попередньої оплати перераховує на рахунок розрахункового підрозділу кошти для оплати перевезень і додаткових послуг, а також на пункт 2.6 цих Правил, за змістом якого розрахунковий підрозділ веде облік надходження коштів на особовий рахунок платника та використання їх платником для оплати перевезень і наданих залізницею послуг.
На думку апелянта, наведені положення Правил розрахунків за перевезення вантажів визначають загальний порядок обліку та списання коштів з особового рахунку платника, однак не встановлюють строку виконання замовником обов`язку з оплати наданих перевізником послуг у випадку виникнення між сторонами спірних питань щодо підстав або розміру таких нарахувань.
Окремо скаржник звертає увагу на пункт 2.10 Правил розрахунків за перевезення вантажів, згідно з яким усі спірні питання з розрахунків за перевезення вантажів і додаткових послуг платники регулюють безпосередньо зі станціями, які нараховували платежі, і розрахунковим підрозділом, що провадив розрахунки, а у разі недосягнення домовленості спірні питання вирішуються у претензійно-позовному порядку.
З огляду на зазначене Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» вважає, що у випадку наявності спору щодо підстав та розміру нарахування плати за користування вагонами і збору за зберігання вантажу відповідне зобов`язання не могло бути виконане шляхом безспірного списання коштів з особового рахунку відповідача, а тому спір мав вирішуватися саме у судовому порядку.
Апелянт зазначає, що у справі № 904/893/25 між сторонами якраз і існував спір щодо правомірності нарахування плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу. Відомості плати за користування вагонами форми ГУ-46 та накопичувальні картки форми ФДУ-92 були підписані відповідачем із запереченнями. У зв`язку з цим позивач не мав права списати спірні суми з попередньої оплати відповідача у безспірному порядку, а тому звернувся до суду з окремим позовом про стягнення основного боргу.
Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» вказує, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22.05.2025 у справі № 904/893/25 з відповідача на користь позивача було стягнуто 495 634,68 грн плати за користування вагонами та 22 194,36 грн збору за зберігання вантажу. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 04.11.2025 зазначене рішення залишено без змін, у зв`язку з чим воно набрало законної сили саме 04.11.2025.
На переконання апелянта, з огляду на наявність спору між сторонами стосовно надання послуг та їх вартості, виникнення у відповідача як замовника обов`язку з оплати таких послуг перед позивачем безпосередньо пов`язане з набранням законної сили рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22.05.2025 у справі № 904/893/25.
Крім того, апелянт вважає помилковим висновок місцевого господарського суду про те, що наявність спору між сторонами щодо підстав та розміру нарахувань не впливає на момент виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання. На думку скаржника, суд першої інстанції фактично ототожнив момент виникнення самого грошового зобов`язання з моментом настання відповідальності за його невиконання. При цьому суд не врахував, що до вирішення спору у справі № 904/893/25 між сторонами існувала невизначеність щодо правомірності нарахованих платежів, а тому відсутні правові підстави вважати відповідача таким, що прострочив виконання зобов`язання до набрання законної сили відповідним судовим рішенням.
У зв`язку з цим скаржник вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що прострочення виконання грошового зобов`язання виникло з моменту оформлення відомостей плати за користування вагонами та накопичувальних карток або з моменту надання відповідних послуг. На думку апелянта, такий підхід не враховує особливостей спеціального порядку розрахунків за перевезення вантажів залізничним транспортом та правових наслідків підписання первинних розрахункових документів із зауваженнями.
Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» наголошує, що встановлення судом у справі №904/893/25 факту правомірності нарахування плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу не є тотожним встановленню строку виконання грошового зобов`язання для цілей застосування статті 625 Цивільного кодексу України. На думку апелянта, саме після набрання законної сили рішенням у справі № 904/893/25 відповідний обов`язок став визначеним, підтвердженим судом та таким, що підлягав виконанню.
Апелянт зазначає, що відповідач добровільно виконав рішення у справі №904/893/25, сплативши 19.11.2025 суму основного боргу в розмірі 517 829,04 грн. Відтак, на думку скаржника, прострочення виконання грошового зобов`язання могло існувати лише з 05.11.2025, тобто з наступного дня після набрання рішенням суду у справі №904/893/25 законної сили, до 18.11.2025, тобто до дня, що передував фактичній оплаті.
За таких обставин скаржник вважає, що період прострочення становить лише 14 календарних днів. З урахуванням такого періоду прострочення інфляційні втрати, на його думку, не підлягають стягненню, оскільки прострочення тривало неповний місяць, а три відсотки річних можуть бути нараховані лише у значно меншому розмірі.
Також Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам відповідача щодо відсутності у позивача права на безспірне списання спірних сум з особового рахунку платника після підписання відомостей плати за користування вагонами та накопичувальних карток із запереченнями. На переконання скаржника, саме неможливість застосування механізму безспірного списання коштів та необхідність звернення позивача до суду із самостійним позовом про стягнення основного боргу свідчать про відсутність підстав для нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період до остаточного вирішення спору.
Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» посилається на правову позицію, викладену в постановах Центрального апеляційного господарського суду від 03.12.2024 у справі № 904/256/24, від 01.08.2025 у справі № 904/1561/25 та від 29.09.2025 у справі № 904/1290/25. На думку апелянта, у зазначених справах суд апеляційної інстанції за аналогічних фактичних обставин дійшов висновку, що у разі наявності спору між сторонами щодо підстав і розміру плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, а також за умови підписання відповідних документів із запереченнями, обов`язок замовника з оплати спірних сум пов`язується з набранням законної сили судовим рішенням, яким підтверджено відповідний обов`язок.
З огляду на викладене апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував наведені висновки Центрального апеляційного господарського суду, неправильно визначив початковий момент прострочення виконання грошового зобов`язання та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат у повному обсязі та трьох відсотків річних у заявленому позивачем розмірі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» від Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» до суду апеляційної інстанції не надходив.
Позивач не скористався наданим йому статтею 263 Господарського процесуального кодексу України правом на подання відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Як вбачається з матеріалів справи, про відкриття апеляційного провадження та встановлення строку для подання відзиву позивач був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними у справі доказами.
Інших заяв по суті спору, письмових пояснень, заперечень чи клопотань від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.
Відповідно до частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.04.2026 для розгляду справи № 904/310/26 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Андрейчук Л.В. (доповідач), суддів Вінніков С.В. та Демчина Т.Ю.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.03.2026 у справі № 904/310/26. Одночасно витребувано матеріали справи з Господарського суду Дніпропетровської області та постановлено здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Учасникам справи встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також заяв, клопотань та додаткових доказів.
01.05.2026 на виконання ухвали Центрального апеляційного господарського суду від 27.04.2026 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи № 904/310/26 з Господарського суду Дніпропетровської області.
Інших заяв, клопотань чи пояснень від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Встановлені судом обставини справи.

14.12.2017 між Акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» та Приватним акціонерним товариством «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» укладено договір № ПР/М-17-2/14-744/НЮдч «Про експлуатацію залізничної під`їзної колії Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», яка примикає до станцій Терни і Рядова регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 
Відповідно до умов зазначеного договору під`їзна колія, яка належить ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», примикає до станцій Терни та Рядова регіональної філії «Придніпровська залізниця», а її обслуговування здійснюється локомотивом власника колії. Договором визначено порядок передачі вагонів між залізницею та власником під`їзної колії, умови їх подавання та забирання, порядок обчислення часу перебування вагонів на під`їзній колії, а також обов`язок власника колії сплачувати плату за користування вагонами, збір за зберігання вантажів та інші передбачені законодавством платежі. 
Крім того, 01.07.2020 між Акціонерним товариством «Українська залізниця» та Приватним акціонерним товариством «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» було укладено договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом №45-00191023/2020-0001 шляхом приєднання відповідача до умов публічного договору перевізника. Факт укладення договору підтверджується повідомленням про укладення договору від 01.07.2020, відповідно до якого відповідачу присвоєно код відправника/одержувача 5344, код платника 2558000 та відкрито особовий рахунок з ідентичним номером. 
Згідно з умовами вказаного договору його предметом є організація та здійснення перевезення вантажів, надання вантажних вагонів для перевезення, інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях, а також проведення розрахунків за такі послуги. 
Умовами договору передбачено, що надання послуг може підтверджуватися, зокрема, накладними, накопичувальними картками, зведеними відомостями, відомостями плати за користування вагонами, відомостями плати за подавання та забирання вагонів, а також іншими документами. 
Відповідно до пункту 2.1.4 договору замовник зобов`язаний сплачувати послуги перевізника та інші платежі, належні перевізнику за договором, із сум внесеної передоплати за кодом платника. Також відповідач зобов`язаний підписувати накопичувальні картки форми ФДУ-92, відомості плати за користування вагонами форми ГУ-46 та інші документи, що підтверджують надання послуг і нарахування відповідних платежів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у зв`язку із затримкою вагонів з причин, які позивач вважав такими, що залежать від відповідача, Акціонерним товариством «Українська залізниця» було нараховано ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» плату за користування вагонами за відомостями форми ГУ-46 №№ 05119028, 05119029, 05119053, 05119054, 06119022, 06119033, 06119034, 07119036, 07119038, 07119039, 07119055, 11119042, 11119043, 11119049, 12119047 на загальну суму 495 634, 68 грн з ПДВ та збір за зберігання вантажу за накопичувальними картками форми ФДУ-92 №№ 05119010, 05119011, 08119012, 08119013, 08119014, 02019001 на загальну суму 22 194, 36 грн з ПДВ. 
Загальна сума нарахованої плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу склала 517 829, 04 грн. 
Водночас відомості плати за користування вагонами форми ГУ-46 та накопичувальні картки форми ФДУ-92 були підписані відповідачем із запереченнями, у зв`язку з чим між сторонами виник спір щодо правомірності нарахування відповідних платежів. 
У подальшому спір щодо стягнення плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу був предметом розгляду у справі № 904/893/25 за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат». 
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22.05.2025 у справі № 904/893/25 позов було задоволено та стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» 495 634, 68 грн плати за користування вагонами, 22 194, 36 грн збору за зберігання вантажу та 7 767, 44 грн судового збору. 
Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 04.11.2025 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.05.2025 у справі № 904/893/25 залишено без змін, а апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» — без задоволення. Зазначене судове рішення набрало законної сили 04.11.2025. 
Після набрання рішенням у справі № 904/893/25 законної сили відповідач здійснив оплату присуджених сум у добровільному порядку. Як підтверджується платіжною інструкцією № 4500076105 від 19.11.2025, Приватним акціонерним товариством «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» було сплачено 517 829, 04 грн із призначенням платежу: «оплата плата за корист. ваг-ни зг. судов р зг.дог. № 2558000/624 від 01.07.2020 та рах. № 904/893/25 від 22.05.2025». 
Вважаючи, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання щодо сплати плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, позивач здійснив нарахування трьох відсотків річних у сумі 15 871, 53 грн та інфляційних втрат у сумі 58 580, 34 грн, після чого звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з даним позовом про їх стягнення.
Таким чином, у межах розгляду даної справи між сторонами відсутній спір щодо факту надання позивачем відповідних послуг, правомірності нарахування плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, а також щодо наявності у відповідача обов`язку зі сплати зазначених сум, оскільки такі обставини встановлені судовими рішеннями у справі № 904/893/25, які набрали законної сили та мають преюдиційне значення для розгляду даного спору. 

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
З огляду на зміст апеляційної скарги предметом апеляційного перегляду у даній справі є правильність висновку суду першої інстанції щодо моменту виникнення прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання зі сплати плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, а також наявність підстав для застосування до спірних правовідносин частини другої статті 625 Цивільного кодексу України за заявлений позивачем період.
Фактично апелянт не заперечує сам факт ухвалення рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.05.2025 у справі № 904/893/25, залишення його без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 04.11.2025, стягнення з відповідача на користь позивача 495 634, 68 грн плати за користування вагонами та 22 194, 36 грн збору за зберігання вантажу, а також подальшого добровільного виконання цього рішення 19.11.2025.
Спір між сторонами у цій справі зводиться до того, чи виникло прострочення виконання грошового зобов`язання з моменту, визначеного позивачем відповідно до умов договору та первинних розрахункових документів, чи лише з наступного дня після набрання законної сили судовим рішенням у справі № 904/893/25, як про це зазначає апелянт.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів. За змістом статті 509 цього Кодексу зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію, зокрема сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні за змістом положення містяться у статті 193 Господарського кодексу України.
Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк.
За змістом частини першої статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона зобов`язується за завданням другої сторони надати послугу, яка споживається у процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Частиною першою статті 903 цього Кодексу передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу у розмірі, строки та порядку, що встановлені договором.
Таким чином, за загальним правилом саме договір та факт надання послуг є підставою виникнення у замовника обов`язку оплатити надані послуги, а не судове рішення, яким у подальшому підтверджується правомірність відповідної вимоги кредитора.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, між сторонами існували договірні відносини, пов`язані з експлуатацією залізничної під`їзної колії та наданням послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом.
Зокрема, 01.07.2020 між Акціонерним товариством «Українська залізниця» та Приватним акціонерним товариством «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» шляхом приєднання відповідача до умов публічного договору було укладено договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом № 45-00191023/2020-0001.
Відповідно до пункту 1.1 цього договору його предметом є організація та здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагона для перевезення, інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученні, а також проведення розрахунків за такі послуги.
Пунктом 1.4 договору передбачено, що надання послуг за договором може підтверджуватися, зокрема, накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю, відомістю плати за користування вагонами, відомістю плати за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу, а також іншими документами.
Згідно з пунктом 2.1.4 договору замовник зобов`язаний сплачувати послуги перевізника та інші платежі, належні перевізнику за договором, із сум внесеної передоплати за кодом платника.
Відповідно до пункту 2.1.7 договору замовник зобов`язаний підписувати не пізніше двох робочих днів від дня надання послуг накопичувальні картки зборів за роботи, послуги та штрафи, пов`язані з перевезенням вантажів форми ФДУ-92, відомості плати за користування вагонами форми ГУ-46, відомості плати за користування контейнерами форми ГУ-46к, відомості плати за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу форми ГУ-46а, а у випадку оформлення таких документів у паперовій формі на вимогу замовника — підписувати та надавати перевізнику відповідні документи не пізніше двох робочих днів від дня надання такої вимоги.
Крім того, пунктом 3.4 договору передбачено обов`язок замовника сплачувати плату за користування власними вагонами перевізника, зокрема під час виконання вантажних операцій, переданими замовнику вагонами, затриманими на станціях в очікуванні подавання під вантажні або інші операції з причин, які залежать від замовника, а також затриманими під час перевезення з інших причин, що не залежать від перевізника.
Зазначені умови договору свідчать про те, що обов`язок відповідача оплатити відповідні платежі виникає з договірних відносин сторін та факту надання послуг, а відомості плати за користування вагонами і накопичувальні картки є документами, якими фіксуються факт надання послуг, їх обсяг та розмір відповідних нарахувань.
Колегія суддів також враховує, що у справі № 904/893/25 між тими самими сторонами вже було вирішено спір щодо правомірності нарахування та стягнення плати за користування вагонами і збору за зберігання вантажу.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22.05.2025 у справі № 904/893/25, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 04.11.2025, з відповідача на користь позивача стягнуто 495 634, 68 грн плати за користування вагонами та 22 194, 36 грн збору за зберігання вантажу.
Вказаними судовими рішеннями підтверджено правомірність відповідних нарахувань, наявність підстав для їх стягнення з відповідача, а також наявність у відповідача обов`язку зі сплати зазначених сум.
Згідно з частиною четвертою статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено такі обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, обставини щодо факту нарахування позивачем відповідачу плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, правомірності таких нарахувань, а також наявності у відповідача обов`язку зі сплати відповідних сум мають преюдиційне значення для розгляду даної справи та повторному доказуванню не підлягають.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що до набрання законної сили рішенням у справі № 904/893/25 у відповідача не виник обов`язок зі сплати відповідних сум.
Такий довід ґрунтується на помилковому ототожненні моменту виникнення грошового зобов`язання з моментом його судового підтвердження.
Судове рішення у справі № 904/893/25 не створило нового грошового зобов`язання між сторонами, а підтвердило наявність уже існуючого обов`язку відповідача сплатити позивачу плату за користування вагонами та збір за зберігання вантажу, нараховані у зв`язку з наданням відповідних послуг і оформленням первинних розрахункових документів.
Колегія суддів зазначає, що ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості саме по собі не є юридичним фактом, з яким закон пов`язує виникнення нового цивільного чи господарського зобов`язання між сторонами. Судове рішення є актом правосуддя, яким суд підтверджує наявність або відсутність відповідних прав та обов`язків сторін, що виникли на підставі договору, закону чи інших юридичних фактів.
Вирішуючи спір у справі № 904/893/25, суди встановлювали не питання виникнення нового обов`язку відповідача, а питання наявності чи відсутності вже існуючого обов`язку зі сплати плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу. Саме тому рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.05.2025 у справі № 904/893/25 та постанова Центрального апеляційного господарського суду від 04.11.2025 не породили нове грошове зобов`язання між сторонами, а лише підтвердили обґрунтованість вимог позивача щодо зобов`язання, яке виникло раніше з укладених між сторонами договорів та факту надання відповідних послуг.
За своєю суттю доводи апелянта фактично зводяться до ототожнення моменту судового підтвердження наявності грошового зобов`язання з моментом виникнення самого зобов`язання. Однак колегія суддів вважає такий підхід помилковим, оскільки він не узгоджується із загальними засадами зобов`язального права, відповідно до яких права та обов`язки сторін виникають із договору та інших юридичних фактів, визначених законом, а не з моменту ухвалення судового рішення.
Інший підхід фактично означав би, що до ухвалення судового рішення у справі про стягнення основного боргу самого боргу не існувало, у такий спосіб суд у справі № 904/893/25 не міг би стягувати з відповідача плату за користування вагонами та збір за зберігання вантажу як уже наявну заборгованість.
Натомість у справі № 904/893/25 судами було встановлено саме наявність обов`язку відповідача зі сплати відповідних платежів, який виник із договірних відносин сторін, факту надання послуг та правомірного нарахування позивачем плати за користування вагонами і збору за зберігання вантажу.
Колегія суддів також враховує положення частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За своєю правовою природою інфляційні втрати та три відсотки річних, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, є спеціальним способом захисту майнового права кредитора. Такі нарахування спрямовані на компенсацію кредиторові втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання плати за користування боржником утримуваними грошовими коштами.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зазначила, що стягнення інфляційних втрат і процентів річних, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди. При цьому інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання, а зобов`язання з їх сплати є додатковим до основного.
З наведеного випливає, що застосування статті 625 Цивільного кодексу України залежить від наявності простроченого грошового зобов`язання, а не від дати ухвалення чи набрання законної сили судовим рішенням, яким підтверджено існування такого зобов`язання.
Колегія суддів звертає увагу, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Наявність спору між сторонами щодо підстав або розміру заборгованості сама по собі не припиняє зобов`язання, не змінює строк його виконання та не звільняє боржника від наслідків прострочення, якщо за результатами судового розгляду буде підтверджено правомірність вимоги кредитора.
Доводи апелянта про те, що відомості плати за користування вагонами форми ГУ-46 та накопичувальні картки форми ФДУ-92 були підписані відповідачем із запереченнями, не спростовують наведеного висновку.
Факт підписання відповідних документів із запереченнями свідчить про наявність між сторонами спору щодо правомірності нарахованих платежів і може впливати на порядок їх примусового стягнення або можливість безспірного списання коштів з особового рахунку платника.
Разом з тим колегія суддів зазначає, що можливість або неможливість застосування певного способу виконання чи стягнення грошового зобов`язання не є тотожною самому існуванню такого зобов`язання. Неможливість здійснення позивачем безспірного списання спірних сум з особового рахунку відповідача у зв`язку з наявністю заперечень останнього свідчить лише про необхідність вирішення спору у претензійно-позовному порядку, проте не свідчить про відсутність у відповідача обов`язку зі сплати відповідних платежів та не змінює момент виникнення такого обов`язку. Зазначені обставини впливають на порядок захисту права кредитора, але не змінюють правової природи спірного грошового зобов`язання.
Однак сам по собі такий факт не змінює правової природи грошового зобов`язання та не переносить момент його виникнення на дату набрання законної сили судовим рішенням, яким цей спір вирішено.
Підписання відомостей плати та накопичувальних карток із запереченнями не означає, що послуги не були надані, що плата за них не була нарахована або що у відповідача був відсутній обов`язок їх оплатити. Навпаки, правомірність відповідних нарахувань і наявність обов`язку відповідача сплатити їх були підтверджені рішенням суду у справі № 904/893/25, яке набрало законної сили.
Колегія суддів відхиляє також доводи апелянта про те, що Правила розрахунків за перевезення вантажів не визначають строку виконання замовником обов`язку з оплати наданих послуг у випадку наявності спору між сторонами.
Правила розрахунків за перевезення вантажів, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644, визначають порядок проведення розрахунків між залізницею та платниками, порядок відкриття особового рахунку, внесення попередньої оплати, обліку коштів і врегулювання спірних питань.
Згідно з пунктом 2.10 цих Правил усі спірні питання з розрахунків за перевезення вантажів і додаткових послуг платники регулюють безпосередньо зі станціями, які нараховували платежі, і розрахунковим підрозділом, що провадив розрахунки, а у разі недосягнення домовленості спірні питання вирішуються у претензійно-позовному порядку.
Разом з тим зазначена норма регламентує порядок вирішення спору між сторонами щодо нарахованих платежів, але не містить положень про те, що наявність такого спору зупиняє виконання грошового зобов`язання, змінює строк його виконання або виключає застосування частини другої статті 625 Цивільного кодексу України у випадку підтвердження правомірності відповідної вимоги кредитора.
Пункт 2.10 Правил розрахунків за перевезення вантажів не може тлумачитися як норма, яка надає боржнику право шляхом висловлення заперечень щодо первинних документів відтермінувати виконання грошового зобов`язання до моменту завершення судового спору та уникнути відповідальності за весь попередній період користування коштами кредитора.
Інше тлумачення фактично створювало б для боржника можливість самостійно впливати на момент виникнення відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання шляхом формального оспорювання нарахованих сум, незалежно від обґрунтованості таких заперечень. Такий підхід суперечив би принципам належного виконання зобов`язань, обов`язковості договору та справедливого балансу інтересів сторін.
Колегія суддів враховує, що у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.09.2020 у справі № 908/1795/19 викладено висновок щодо предмета доказування у спорах про стягнення залізницею плати за користування вагонами. Зокрема, при розгляді таких спорів до предмета доказування належить доведення позивачем належними та допустимими доказами факту використання вагонів для перевезення вантажів замовника у відповідний період, а у разі затримки вагонів — доведення того, що така затримка була спричинена саме з вини вантажоодержувача.
Подібний підхід застосовано Верховним Судом і у постанові від 23.11.2023 у справі № 904/2543/22, у якій касаційний суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про доведеність наявності у відповідача обов`язку сплатити плату за користування вагонами та збір за зберігання вантажу.
Таким чином, у спорах про стягнення основної заборгованості за користування вагонами та зберігання вантажу суди встановлюють фактичні обставини надання відповідних послуг, наявність підстав для нарахування платежів, вину вантажовласника у затримці вагонів та обґрунтованість заявлених до стягнення сум.
У даній справі такі обставини вже встановлені судовими рішеннями у справі № 904/893/25, які набрали законної сили. Тому предметом доказування у цій справі є не повторна перевірка правомірності нарахування основного боргу, а встановлення наявності підстав для застосування наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України.
Апелянт фактично пропонує пов`язати початок прострочення не з моментом порушення грошового зобов`язання, а з моментом набрання законної сили рішенням суду, яким підтверджено відповідне зобов`язання. Проте такий підхід не узгоджується з правовою природою статті 625 Цивільного кодексу України, яка спрямована саме на компенсацію кредитору майнових втрат за весь період прострочення, протягом якого боржник користувався належними кредиторові коштами.
Сам факт судового спору щодо наявності чи розміру боргу не є обставиною, яка звільняє боржника від відповідальності за прострочення, якщо за результатами розгляду такого спору встановлено правомірність вимог кредитора.
При цьому колегія суддів враховує, що у справі № 904/893/25 відповідач реалізував своє право на судовий захист і заперечував проти заявлених Укрзалізницею вимог. Однак за результатами розгляду цього спору суди дійшли висновку про обґрунтованість нарахування позивачем 495 634, 68 грн плати за користування вагонами та 22 194, 36 грн збору за зберігання вантажу.
Відтак підтвердження судом правомірності вимог кредитора означає, що відповідач був зобов`язаний сплатити відповідні суми у порядку та строки, передбачені договором і нормативним регулюванням відповідних перевезень, а не лише після набрання законної сили судовим рішенням.
Колегія суддів також зазначає, що добровільне виконання відповідачем рішення у справі № 904/893/25 19.11.2025 припинило основне грошове зобов`язання в частині сплати плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, однак не усунуло правових наслідків його простроченого виконання за попередній період.
Оскільки інфляційні втрати та три відсотки річних є додатковими вимогами, які нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання, сплата основного боргу після тривалого періоду прострочення не позбавляє кредитора права вимагати застосування частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.
Щодо посилання апелянта на постанови Центрального апеляційного господарського суду від 03.12.2024 у справі № 904/256/24, від 01.08.2025 у справі № 904/1561/25 та від 29.09.2025 у справі № 904/1290/25, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Наведені апелянтом постанови Центрального апеляційного господарського суду не є висновками Верховного Суду у розумінні частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України та не мають обов`язкового характеру для суду під час вирішення цієї справи.
Колегія суддів врахувала посилання апелянта на постанови Центрального апеляційного господарського суду від 03.12.2024 у справі № 904/256/24, від 01.08.2025 у справі № 904/1561/25 та від 29.09.2025 у справі № 904/1290/25, в яких за подібних правовідносин було висловлено підхід щодо пов`язання моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання з датою набрання законної сили судовим рішенням про стягнення основної заборгованості.
Разом з тим колегія суддів не вбачає підстав для застосування зазначеного підходу при вирішенні даного спору, оскільки він фактично ототожнює момент судового підтвердження наявності грошового зобов`язання з моментом виникнення самого зобов`язання. На переконання колегії суддів, такий підхід не повною мірою узгоджується із положеннями статей 11, 509, 525, 526, 530, 629, 901, 903 Цивільного кодексу України, відповідно до яких права та обов`язки сторін виникають із договору та факту надання послуг, а не з моменту ухвалення судового рішення.
Суд апеляційної інстанції виходить із того, що рішення суду у справі про стягнення заборгованості не створює новий обов`язок боржника, а лише підтверджує наявність обов`язку, який виник раніше з відповідних договірних правовідносин. Саме тому сама лише наявність судового спору між сторонами не може бути достатньою підставою для перенесення початку перебігу прострочення на дату набрання законної сили судовим рішенням.
Водночас колегія суддів бере до уваги існування зазначеної апелянтом судової практики апеляційного суду, однак вважає, що у даній справі підлягає застосуванню підхід, який відповідає загальним положенням цивільного та господарського законодавства про виникнення і виконання зобов`язань, правовій природі статті 625 Цивільного кодексу України, а також висновкам Верховного Суду щодо додаткового характеру вимог про стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних.
Колегія суддів виходить з того, що рішення суду про стягнення основного боргу не є юридичним фактом, який створює нове грошове зобов`язання, а лише підтверджує існування відповідного обов`язку боржника. Тому початок прострочення виконання такого зобов`язання не може автоматично переноситися на дату набрання законної сили судовим рішенням про стягнення основної заборгованості.
Суд апеляційної інстанції також відхиляє доводи апелянта про те, що інфляційні втрати не підлягають стягненню, а три відсотки річних можуть бути нараховані лише за період з 05.11.2025 по 18.11.2025.
Такий розрахунок ґрунтується виключно на помилковому вихідному припущенні апелянта про те, що прострочення відповідача виникло лише після набрання законної сили постановою Центрального апеляційного господарського суду від 04.11.2025 у справі № 904/893/25.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення у справі № 904/893/25 не створило нового грошового зобов`язання, а лише підтвердило наявність уже існуючого обов`язку відповідача зі сплати плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, підстави для визначення періоду прострочення лише з 05.11.2025 відсутні.
Відповідно, відсутні й підстави для відмови у стягненні інфляційних втрат у повному обсязі та для зменшення розміру трьох відсотків річних до суми, визначеної апелянтом.
Суд першої інстанції, перевіривши наданий позивачем розрахунок, дійшов висновку про обґрунтованість заявлених до стягнення сум: 15 871, 53 грн трьох відсотків річних та 58 580, 34 грн інфляційних втрат.
Апелянт у своїй апеляційній скарзі не навів самостійних доводів щодо арифметичної неправильності розрахунку позивача, не зазначив про помилки у застосованих індексах інфляції чи у формулі обчислення трьох відсотків річних. Заперечення апелянта зводяться саме до іншого визначення початкового моменту прострочення.
З огляду на відхилення основного доводу апеляційної скарги щодо моменту виникнення прострочення, підстави для зміни здійсненого судом першої інстанції висновку про розмір сум, що підлягають стягненню на підставі частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, відсутні.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявність спору між сторонами щодо підстав або розміру нарахованих платежів не впливає на момент виникнення обов`язку з оплати та не звільняє боржника від відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Також правильним є висновок місцевого господарського суду про те, що судове рішення у справі № 904/893/25 має преюдиційне значення щодо встановлених у ньому обставин, однак не змінює момент виникнення грошового зобов`язання та не може бути підставою для перенесення початку перебігу прострочення на дату набрання ним законної сили.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм матеріального права та фактично спрямовані на переоцінку правових наслідків встановлених у справі № 904/893/25 обставин.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.03.2026 у справі № 904/310/26 ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а підстави для його скасування чи зміни за доводами апеляційної скарги відсутні.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі «Руїз Торіха проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до принципу належного здійснення правосуддя судові рішення повинні у достатній мірі містити мотиви, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент сторін.
Аналогічна правова позиція викладена Європейським судом з прав людини у справі «Проніна проти України», відповідно до якої обсяг обґрунтування судового рішення може різнитися залежно від характеру рішення, а питання достатності мотивування оцінюється у світлі конкретних обставин справи.
З урахуванням положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що апелянту надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, які виникають при вирішенні даного спору, а всі доводи апеляційної скарги були предметом перевірки та правової оцінки суду апеляційної інстанції.
Під час апеляційного перегляду колегія суддів встановила, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що обов`язок відповідача зі сплати плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу виник із укладених між сторонами договорів та факту надання відповідних послуг, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.05.2025 у справі № 904/893/25, залишене без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 04.11.2025, не створило нового грошового зобов`язання між сторонами, а лише підтвердило наявність уже існуючого обов`язку відповідача зі сплати відповідних платежів.
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що сам по собі факт підписання відповідачем відомостей плати за користування вагонами форми ГУ-46 та накопичувальних карток форми ФДУ-92 із запереченнями свідчить лише про наявність спору щодо правомірності нарахованих платежів та може впливати на порядок їх стягнення, однак не змінює правової природи грошового зобов`язання, не переносить момент його виникнення та не звільняє боржника від наслідків прострочення виконання такого зобов`язання.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для пов`язання моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання з датою набрання законної сили рішенням у справі № 904/893/25, оскільки такий підхід не узгоджується із загальними положеннями цивільного та господарського законодавства щодо виникнення та виконання зобов`язань, а також із правовою природою відповідальності, передбаченої статтею 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.03.2026 у справі № 904/310/26 в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що зазначене судове рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним і належним з`ясуванням обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, а тому відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням меж перегляду справи в апеляційному порядку, визначених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.03.2026 у справі № 904/310/26 підлягає залишенню без змін.

Судові витрати.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а судовий збір, пов`язаний з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладається на особу, апеляційну скаргу якої залишено без задоволення.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» та залишення без змін рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.03.2026 у справі №904/310/26, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта та відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 73, 74, 75, 76– 79, 86, 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281– 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, –

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.03.2026 у справі № 904/310/26 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.03.2026 у справі № 904/310/26 - залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.В. Андрейчук

Суддя С.В. Вінніков

Суддя Т.Ю. Демчина