справа № 619/6954/25
провадження № 2/619/211/26

РІШЕННЯ
іменем України
14 травня 2026 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області	
у складі	головуючого – судді	Болибока Є.А.	
за участю:	секретаря судового засідання	Ломанової І.А.	

Справа № 619/6954/25
Ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:
позивач: ОСОБА_1 ;
представники позивача: адвокат Данило В.М., адвокат Галінкін В.Ф.; 
відповідач: ОСОБА_2 ;
представник відповідача: адвокат Бочарова Л.І., 
розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження позов про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.
Стислий виклад позиції сторін.
17 листопада 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить у порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя:
-визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль «Hyundai i30», 2013 року випуску, р/н НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 ;
-стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі ринкової вартості автомобіля «Hyundai i30», 2013 року випуску, р/н НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , яка становить 160 985,00 грн.
В обґрунтування позову зазначив, що 04 вересня 2015 року між сторонами зареєстровано шлюб. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 26 березня 2025 року у справі № 619/770/25 задоволено позов ОСОБА_3 та розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . У подальшому, після розірвання шлюбу між сторонами, за наявною у позивача інформацією, відповідачка уклала новий шлюб та змінила прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 ». 03 серпня 2023 року, тобто в період зареєстрованого між сторонами шлюбу, за ОСОБА_6 було зареєстровано право власності на транспортний засіб – автомобіль Hyundai i30, 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_3 . Таким чином, вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя та може підлягати поділу в судовому порядку. 12 листопада 2025 року судовим експертом Сумцовим С.С. складено висновок експерта № 143 за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження, у відповідності до якого експерт зробив висновок про те, що вартість автомобіля Hyundai i30, 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_3 , яка визначена без його огляду, складає 321 970,00 грн. Відтак, з урахуванням визначеної експертом вартості транспортного засобу, позивач просить визнати за відповідачкою право власності на спірний автомобіль та стягнути з відповідача на свою користь половину вартості даного транспортного засобу, яка становить 160 985, 00 грн.
Відповідач подала відзив, в якому з пред`явленим позовом не погодилася, вважає його безпідставним, необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає, виходячи з такого. З позивачем знаходилась у шлюбі з 04 вересня 2015 року по 26 березня 2025 року. З 01.06.2016 по 26.03.2025 була зареєстрована в квартирі матері чоловіка, де мешкали сім`єю з чоловіком - ОСОБА_7 і сином ОСОБА_8 , 2016 року народження. Коли дитині було півтора роки відповідач, знаходячись в декретній відпусті, вийшла на роботу до своєї знайомої та підробляла, так як позивач, заявив що коштів його заробітної плати, не вистачає сім`ї. Хоча чоловік ніколи не говорив, яка в нього заробітна плата і ніколи коштів не давав. Коли дитині виповнилося три роки, відповідач вийшла на свою офіційну роботу - в медичний заклад «Харківська міська дитяча клінічна лікарня № 31» (наразі це «Міська клінічна лікарня № 31»), де і працює до теперішнього часу. За час мешкання сім`єю з ОСОБА_9 , в зазначеній вище квартирі, в період з 2018 та по 2021 роки зробили ремонт, кошти на який також заробляла відповідач. У 2021 році мати відповідачки - ОСОБА_10 за свої особисті кошти купила в відремонтовану квартиру - пральну машину, диван, шафу, штори, меблі та посуд для кухні на загальну суму 172 000,00 грн, однак усі документи на купівлю техніки, меблів залишились в квартирі, з якої чоловік ОСОБА_1 виставив відповідача з дитиною. Тоді як її мати купує для їх квартири меблі та інші товари побуту, її чоловік ОСОБА_11 у вересні 2021 року купує автомобіль, який реєструє на свого батька ОСОБА_12 . Коли відповідач дізналася, що чоловік зареєстрував автомобіль на свого батька, запитала чому на батька, на що отримала відповідь, що він поліцейський та на себе не може реєструвати авто. Десь з жовтня 2024 року у чоловіка з`явилась коханка, він став пізно приходити додому, в цей час почалися сварки, які чоловік влаштовував в присутності дитини. З кінця 2024 року, фактично кожного дня стали відбуватися сварки, чоловік просто знущався з неї в присутності дитини, погрожував, іноді навіть бив, та постійно говорив, що він працює в поліції і якщо буде викликати поліцію або звертатися до будь кого за допомогою, йому все одно нічого не буде, так як він в Дергачівському та Солоницівському відділках поліції усіх знає та з усіма спілкується. Одного дня, це було 12 січня 2025 року, після чергового скандалу, чоловік виставив відповідача з дитиною на вулицю, та вони поїхали з сином до її батьків, які мешкають в селищі Пересічне. При цьому чоловік не віддав жодної речі, а ні з одягу, а ні з побуду, а ні відповідачу, а ні дитині. Не віддав дитині навіть кота, якого подарували сину на Новий рік. Після цього, не витримавши знущань чоловіка та його коханки, вона подала заяву на розлучення. Після розірвання шлюбу думала, що чоловік залише її та їх сина в спокої, так як він зостався в відремонтованій за час шлюбу та повністю обставленій батьками відповідачки квартирі. Однак колишній чоловік подав позов про поділ спільного майна, а саме автомобіля HYUNDAI і30, 2013 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , державний реєстраційний помер НОМЕР_4 , який фактично куплений відповідачем і зареєстрований на неї. Автомобіль куплений на кошти, які відповідачці давали батьки, та на кошти які вона зайняла в своєї подруги ОСОБА_13 в сумі еквівалентній 4 тис. доларів. Ціна автомобіля на момент покупки складала 328 500,00 грн. Куплений автомобіль теж могла зареєструвати на своїх батьків, але і подумати не могла, що чоловік так поступить, а тому автомобіль був зареєстрований на неї. На теперішній час колишній чоловік, хоче стягнути з мене грошову компенсацію у розмірі начебто ринкової вартості вказаного автомобіля, який експерт оцінив без огляду автомобіля, при наявності лише технічного паспорта на автомобіль та визначив ринкову вартість автомобіля на момент оцінки в сумі 321 970,00 грн. Щодо наданого висновку експерта про оцінку ринкової вартості автомобіля, хочемо зазначити, що наданий висновок не може бути належним доказом у справі тому що, оцінка автомобіля проведена однобоко та за порівняльним підходом ринкової вартості транспортного засобу та аналізу цін, а саме марки автомобіля та року випуску. При проведенні експертизи, експертом навіть не зазначено пробіг автомобіля, є порушенням навіть при визначенні за порівняльним підходом ринкової вартості транспортного засобу. Не враховано, а ні стан автомобіля, а ні те, що він в 02 вересні 2025 року потрапив в ДТП. На сьогоднішній день роботи по ремонту транспортного засобу ще не проведені та він ще не відремонтований. Спірний автомобіль куплений відповідачем та фактично за особисті кошти за ціною 328 500,00 грн, про що зазначено в договорі купівлі-продажу транспортного засобу від 02.08.2023. Тобто за два роки експлуатації, автотранспортний засіб подешевшав всього на 6 530,00 грн. Після ДТП Службою автотоварознавчих експертиз України проведена оцінка автомобіля для виплати по страховому полісу. Колишній чоловік ОСОБА_1 , подавши позов про поділ транспортного засобу, не спішить повернути речі, хоча б сину. У сина ОСОБА_8 є проблеми з зором, що потребує постійного обстеження, зміну окулярів, проведення апаратного лікування, та відповідачу приходиться його часто возити до лікарів в лікарні м. Харкова. На теперішній час, відповідачці приходиться просити когось або винаймати таксі щоб возити сина в лікарню. Фактично усі витрати по лікуванню сина завжди лежали на відповідачці. Окрім того, чоловік фактично ніколи не витрачав кошти а ні на сина, а ні на придбання йому шкільного приладдя. Колишній чоловік ОСОБА_11 користується автомобілем КІА, який фактично теж куплений в шлюбі в вересні 2021 року, він мабуть передбачав розлучення, у зв`язку з чим і зареєстрував фактично куплений в шлюбі автомобіль на свого батька ОСОБА_12 . Також зазначила, що для проведення експертизи колишній чоловік надав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу – спірного автомобіля, яке не дав відповідачці забрати з квартири.
Позивач подав відповідь на відзив та зазначив таке. Щодо твердження відповідачки про те, що спірний автомобіль є її особистою власністю. Слід зазначити, що майже весь відзив складається із неправдивих тверджень, які, більше того, навіть в теорії не можуть мати жодного відношення до предмету спору, який розглядається у даній справі. Зазначає, що предметом поділу в рамках даної цивільної справи є виключно автомобіль Hyundai i30, 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_3 . Натомість, відповідачка невідомо для чого наводить відомості, зокрема, про те, що її мати купляла якісь речі, про те, що батько позивача придбав інший автомобіль, який по факту начебто придбав сам позивач, про наявність якоїсь коханки у позивача, про те, що позивач начебто знущався з відповідачки, бив її, та погрожував їй і навіть дитині. Слід зазначити, що такі твердження, по-перше, є абсолютно нічим не підтвердженими, неправдивими та бездоказовими. Позивач ніколи не вчиняв домашнього насильства а ні щодо відповідачки, а ні щодо спільного сина, жодного разу не притягався до адміністративної або кримінальної відповідальності за вчинення домашнього насильства. Інші твердження взагалі не витримують жодної критики, не стосуються предмету спору та взагалі не відносяться до предмету даної справи. Також, відповідачкою у відзиві вказується про те, що позивач ніколи не надав грошові кошти на потреби сім`ї. На спростування вказаного доводу, з метою надання можливості суду переконатись у тому, що доводи відзиву складаються з маніпуляцій та неправдивої інформації, просить долучити до матеріалів справу виписку за рахунку позивача в АТ КБ «Приватбанку» від 16.12.2025, з якої вбачається, що за час перебування в шлюбі із відповідачкою ОСОБА_1 регулярно перераховував на належний їх рахунок грошові кошти. Безпосередньо щодо придбання автомобіля Hyundai i30, відповідачка зазначила про те, що автомобіль начебто куплений на кошти, які їй давали батьки, та на кошти, які вона зайняла у своєї подруги ОСОБА_13 в сумі еквівалентній 4 тис. доларів. При цьому, жодних доказів на підтвердження вказаних вище обставин також не надано. Оскільки законом презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов`язок із доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього. Слід зазначити, стверджуючи про те, що спірний автомобіль є її особистою власністю, відповідачка вказує про те, що начебто частину коштів на придбання авто їй надали батьки, а і іншу частину вона позичила у подруги. При цьому, будь-яких письмових доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надано, що дає підстави вважати, що відповідачка буде намагатись підтвердити відповідні обставини виключно на підставі показань свідків. В цьому контексті слід зазначити, що Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17.08.2023 у справі № 348/1829/16 зазначив, що відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, тому показання свідків щодо обставин придбання спірного майна та походження коштів, вірно не були враховані судами першої та апеляційної інстанції. Таким чином, факт придбання майна за власні кошти має бути підтверджений належними доказами. Очевидно, що такі докази стороною відповідача надані не були. Додатково вважає за необхідне зазначити, що протягом перебування у шлюбі з відповідачкою позивач постійно працював в Управлінні поліції охорони в Харківській області та отримував заробітну плату. Таким чином, позивач мав постійний дохід, що додатково спростовує твердження відповідачки про те, що спірний автомобіль було придбано нею за свої особисті кошти. Натомість, незрозуміло для чого відповідачкою були надані суду документи, які стосуються транспортного засобу, який не є предметом поділу в даній справі, виписки про стан здоров`я дитини, квитанція про купівлю планшету, відеозаписи з зображенням кота з соціальної мережі TikTok, а також відео того, як жінка стоїть біля автомобіля. Відтак, очевидним є той факт, що відповідачкою не доведено факт придбання спірного автомобіля за її особисті кошти та, відтак, не спростовано презумпцію належності даного транспортного засобу до спільного майна подружжя. Щодо висновку експерта, наданого позивачем на підтвердження вартості спірного транспортного засобу. У відзиві на позовну заяву відповідачка вказує про те, що наданий разом із позовною заявою висновок експерта не може бути належним доказом у справі, тому що оцінка автомобіля проведена «однобоко» та за порівняльним підходом ринкової вартості транспортного засобу та аналізу цін, а саме марки автомобіля та року випуску. При проведенні експертизи експертом «навіть не зазначено пробіг» автомобіля, що є порушенням навіть при визначенні ціни за порівняльним підходом ринкової вартості транспортного засобу. Також зазначається про те, що не враховано стан автомобіля та те що 02.09.2025 авто потрапило в ДТП. При цьому, зазначається про якусь оцінку, яку начебто було проведено Службою автотоварознавчих експертиз України, проте копія такою оцінки не надається. Щодо таких тверджень відповідачки необхідно зазначити наступне. Пунктом 3.1. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, яка затверджена Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України 24.11.2003 № 142/5/2092 (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.07.2009 № 1335/5/1159) (надалі – Методика) визначено, що основним підходом до визначення ринкової вартості КТЗ є порівняльний підхід. Для визначення вартості за порівняльним підходом використовуються статистично усереднені цінові дані КТЗ, які були відчужені в Україні, за умов, що вони відповідають змісту поняття "ринкова вартість", зокрема ґрунтуються на даних ринку КТЗ і зведені в довідниках, до яких висуваються вимоги щодо науковості, об`єктивності, об`ємності інформації. Пунктом 3.3. Методики визначено, що у разі неможливості визначення вартості КТЗ з урахуванням цін ідентичних КТЗ допускається використання методу, заснованого на аналізі цін аналогічних транспортних засобів. Слід зазначити, що огляд автомобіля експертом ОСОБА_14 дійсно не проводився, оскільки автомобіль перебуває у розпорядженні відповідачки. Більше того, у висновку експерта не був зазначений пробіг автомобіля тому, що позивачу він не відомий, так як після розірвання шлюбу спільним автомобілем користується виключно відповідачка, а тому експертом на підставі відповідної методики порівняльним методом визначено вартість спірного транспортного засобу. Відтак, очевидним є те, що за таких обставин вартість спірного автомобіля може бути визначена експертом виключно порівняльним методом. При цьому, відповідачкою не надано будь-яких належних доказів, які б свідчили про те, що вартість транспортного засобу відрізняється від тієї, яка була визначена експертом Сумцовим С.С. Таким чином, відсутні підстави для визнання висновку експерта Сумцова С.С. неналежним доказом.
Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.
19 листопада 2025 року ухвалою суду прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.Призначено підготовче засідання на 10 год 00 хв 17 грудня 2025 року. Запропоновано відповідачу подати до суду відзив на позов в строк до 10 грудня 2025 року.
19 листопада 2025 року ухвалою суду в порядку забезпечення позову накладено арешт у вигляді заборони відчуження транспортного засобу «Hyundai i30», 2013 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , р/н НОМЕР_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_3 .
10 грудня 2025 року відповідачем подано відзив на позовну заяву.
16 грудня 2025 року відповідачем надано звіт № ЕР/09-25 від 19.09.2025 про оцінку автомобіля Hyundai i30, 2013 року випуску, р/н НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 . 
30 грудня 2025 року підготовче засідання відкладено на 11 год 00 хв 03.02.2025.
17 грудня 2025 року позивачем подано відповідь на відзив.
17 грудня 2025 року підготовче засідання відкладено. 
19 січня 2026 року відповідачем надано суду фото спірного автомобіля.
20 січня 2026 року позивачем надано суду додаткові докази по справі.
20 січня 2026 року відповідачем подано клопотання про виклик свідків та оголошено перерву в підготовчому засіданні.
09 лютого 2026 року ухвалою суду задоволено клопотання про виклик свідків та закрито підготовче провадження. Призначено справу до судового розгляду по суті на 14 год 00 хв 19.02.2026.
19 лютого 2026 року судове засідання відкладено на 14 год 00 хв 31.03.2026.
31 березня 2026 року оголошено перерву до 10 год 00 хв 08 травня 2026 року. 
07 травня 2026 року представник позивача адвокат Галінкін В.Ф. через систему «Електронний суд» подав до суду письмову промову в судових дебатах.
08 травня 2026 року представник позивача адвокат Галінкін В.Ф. через систему «Електронний суд» подав до суду заяву, у якій просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 29 500,00 грн. 
У судовому засіданні представник позивача – адвокат Галінкін В.Ф. підтримав позов, просив його задовольнити з підстав, які зазначені в ньому. Також просив стягнути з ОСОБА_2 судові витрати, а саме: витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову у розмірі 2 215,45 грн, витрати зі сплати експертного дослідження для визначення вартості спірного транспортного засобу у розмірі 3 500,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 29 500,00 грн. 
У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник – адвокат Бочарова Л.І. просила відмовити у задоволенні позову з підстав, які зазначені у відзиві. 
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Згідно договору купівлі – продажу транспортно засобу № 5857/23/003972 від 02.08.2023 ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_15 транспортний засіб «Hyundai i30», 2013 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 за 328 500,00 грн.
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 транспортний засіб «Hyundai i30», 2013 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , р/н НОМЕР_1 , дата реєстрації 03.08.2023, належить ОСОБА_3 .
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 26 березня 2025 року (справа № 619/770/25, провадження № 2/619/680/25) розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 04 вересня 2015 2019 року Вільшанською селищною радою Дергачівського району Харківської області, актовий запис № 62.
Згідно висновку експерта № 143 від 12 листопада 2025 року, проведеного судовим експертом Сумцовим С.С., вартість автомобіля «Hyundai i30», 2013 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , р/н НОМЕР_1 , яка визначена без його огляду, складає 321 970,00 грн.
Відповідно до Звіту про оцінку ринкової вартості колісного транспортного засобу № ЕР-271/09-25 від 19.09.2025 ринкова (дійсна) вартість досліджуваного пошкодженого транспортного засобу «Hyundai i30», 2013 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , р/н НОМЕР_1 , становить 213 811,43 грн. Вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу становить 94 245,82 грн.
07 жовтня 2025 року ОСОБА_2 отримала від ПАТ «НАСК «ОРАНТА» страхове відшкодування в розмірі 78 043,03 грн.
Мотиви суду.
Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. 
Згідно зі ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.
Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя, при цьому укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов`язковою умовою для створення їхньої сім`ї. Сім`я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Судом встановлено, що сторони з 30.03.2019 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 06 квітня 2023 року було розірвано. 
Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом сумісної власності подружжя.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Указані правові позиції висловлені Верховним Судом України у постановах від 01 липня 2015 року (справа №6-612цс15), від 25 листопада 2015 року (справа №6-2333цс15), від 16 грудня 2015 року (справа №6-2641цс15), від 07 вересня 2016 року (справа №6-801цс16).
Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом (ст.71 СК України).
Частиною першою статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11 (далі - Постанова), встановлено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший).
Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Відповідно до п. 30 постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.
Встановлено, що за час перебування у шлюбі сторони набули у власність транспортний засіб «Hyundai i30», 2013 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , р/н НОМЕР_1 , який було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 .
Заявляючи позовні вимоги про стягнення з відповідача половини вартості автомобіля, позивач посилався на те, що транспортний засіб був придбаний під час шлюбу, а тому він є об`єктом права спільної сумісної власності, у зв`язку з чим він має право на отримання грошової компенсації у розмірі, що відповідає його частці у спільному майні.
Натомість представник відповідач у відзиві на позовну заяву наполягала на тому, що даний транспортний засіб було придбано під час шлюбу, але за власні кошти  ОСОБА_3 з власних джерел заробітку, тому є особистою приватною власністю дружини.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 278/2482/21 від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц.
За клопотанням відповідача в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_10 , які вказали, що спірний автомобіль був придбаний на позичені та подаровані батьками відповідачки кошти.
Суд погоджується з доводами представника позивача, що за відсутності письмових доказів, які б підтверджували факт придбання спірного автомобіля за особисті кошти, суд не може вважати доведеними обставини, про існування яких стверджує відповідачка. 
Оскільки законом презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов`язок із доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.
Згідно із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 22.01.2020 р. у справі № 771/2302/18, «статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести , що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
За приписами п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. 
Таким чином, правочини дарування коштів та отримання позики, на які посилається відповідачка, у відповідності до приписів ст. 208 ЦК України мали бути укладені в письмовій формі. 
Отже, передача грошових коштів від однієї фізичної особи до іншої у сумі, яка у двадцять і більше разів перевищує розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, не може підтверджуватись в суді показами свідків. 
Таким чином, факт придбання майна за власні кошти має бути підтверджений належними доказами. 
Разом з тим, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказаний транспортний засіб відповідач ОСОБА_3 придбала в період шлюбу за особисті кошти, стороною відповідача суду не надано. 
Таким чином, суд вважає встановленим та доведеним, що спірний транспортний засіб є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки придбаний в період шлюбу, за їх спільні кошти, незалежно від того, що оформлений та зареєстрований за відповідачем.
Обставин, які б свідчили про те, що спірний автомобіль є особистою власністю однією із сторін, судом не встановлено.
Жодної із сторін не заявлено вимоги про відступлення від засади рівності часток подружжя.
Таким чином, спірне рухоме майно, а саме транспортний засіб «Hyundai i30», 2013 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , р/н НОМЕР_1 , набуте сторонами за час зареєстрованого шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між ними у рівних частках.
Судом встановлено, що спірний автомобіль знаходиться у користуванні відповідача.
Звертаючись до суду з вказаним позовом ОСОБА_1 на обґрунтування вартості спірного транспортного засобу надав висновок експерта № 143 від 12 листопада 2025 року, відповідно до якого вартість автомобіля «Hyundai i30», 2013 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , р/н НОМЕР_1 , складає 321 970,00 грн. При цьому вартість визначена без огляду транспортного засобу.
Представник позивача зазначив, що огляд автомобіля експертом ОСОБА_14 дійсно не проводився, оскільки автомобіль перебуває у розпорядженні відповідачки. Більше того, у висновку експерта не був зазначений пробіг автомобіля тому, що позивачу він не відомий, так як після розірвання шлюбу спільним автомобілем користується виключно відповідачка, а тому експертом на підставі відповідної методики порівняльним методом визначено вартість спірного транспортного засобу.
Під час судового розгляду сторона відповідача повідомила, що спірний транспортний засіб 02 вересня 2025 року зазнав ушкоджень під час дорожньо-транспортної пригоди, а також про те, що станом на дату подання відзиву автомобіль не відремонтований.
Стороною відповідача надано Звіт про оцінку ринкової вартості колісного транспортного засобу № ЕР-271/09-25 від 19.09.2025, який проведений з оглядом спірного транспортного засобу з відповідними пошкодженням внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
З огляду на вказаний Звіт ринкова (дійсна) вартість досліджуваного пошкодженого транспортного засобу «Hyundai i30», 2013 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , р/н НОМЕР_1 , становить 213 811,43 грн. 
Для відновлювального ремонту ПАТ «НАСК «ОРАНТА» виплатила відповідачу ОСОБА_2 страхове відшкодування в розмірі 78 043,03 грн.
З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку щодо необхідності врахування саме такої вартості транспортного засобу, та в даному випадку також має бути врахована і вартість отриманого відповідачкою страхового відшкодування, оскільки страхова виплата має цільове призначення – для відновлення пошкодженого транспортного засобу.
Таким чином, вартість спірного транспортного засобу має бути розрахована як сума його ринкової вартості згідно оцінки, наданої відповідачем 213 811,43 грн, та розміру отриманого страхового відшкодування 78 093,03 грн, що складає 291 904,46 грн. 
Отже, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину від дійсної вартості транспортного засобу «Hyundai i30», 2013 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , р/н НОМЕР_1 , виходячи з вартості 291 904,46 грн, що становить 145 952,23 грн.
Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).
Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.
Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу статті 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.
Так, у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.
Зв`язок принципів змагальності та рівності акцентовано також у деяких рішеннях Європейського суду з прав людини.
Так, у справі «Салов проти України» (заява №65518/01, п. 87) Суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), заява №12952/87, п. 63).
У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, невід`ємними частинами права на суд необхідно розглядати, зокрема, такі вимоги, як змагальність процесу (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden), заява №10563/83, п. 24-33) та право на ефективну участь (T. проти Сполученого Королівства (T. v. the United Kingdom), заява №24724/94, п. 83-89).
Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією.
Отже, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та у порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнає за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб «Hyundai i30», 2013 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , р/н НОМЕР_1 і стягує з відповідача на користь позивача 145 952,23 грн грошової компенсації за частину вказаного транспортного засобу.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Щодо витрат на правничу допомогу.
Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.
Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 (у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_18 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Чинне цивільне-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.
Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Матеріали справи свідчать, що представником позивача адвокатом Галінкіним В.Ф. до закінчення судових дебатів у справі подано до суду докази щодо понесених позивачем витрат на правову допомогу, зокрема, надано копію договору про надання правничої допомоги № 01-09/11/25 від 09.11.2025; копію додаткової угоди № 1 від 09.11.2025 до договору про надання правничої допомоги № 01-09/11/25 від 09.11.2025; копію акту прийому-передачі наданих послуг від 18.11.2025; копію квитанції до прибуткового касового ордера від 18.11.2025; копію додаткової угоди № 1 від 12.12.2025 до договору про надання правничої допомоги № 01-09/11/25 від 09.11.2025; копію акту прийому-передачі наданих послуг від 16.12.2025; копію квитанції до прибуткового касового ордера від 16.12.2025; копію договору про надання правничої допомоги № 1/03/12-25 від 03.12.2025; копію додаткової угоди № 1 від 03.12.2025 до договору про надання правничої допомоги № 1/03/12-25 від 03.12.2025; копію акту прийому-передачі наданих послуг від 06.05.2026; копія квитанції до прибуткового касового ордера від 06.05.2026.
Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.
Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.
Однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності.
Представник позивача просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 накористь позивача ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 29 500,00 грн.
Так, згідно наданих доказів установлено, що 09.11.2025 між адвокатом Данило Валентином Михайловичем та ОСОБА_1 укладено договір про надання правничої допомоги № 01-09/11/25.
Пунктом 1.2. Договору сторони визначили, що конкретний перелік послуг, які Адвокат зобов`язується надати Клієнту зазначається у додаткових угодах до цього Договору.
09.11.2026 була укладена Додаткова угода № 1 до вищевказаного Договору, у відповідності до якої адвокат зобов`язався надати Клієнту послуги з написання позовної заяви про поділ спільного набутого рухомого майна у шлюбі. Вартість послуг визначена сторонами у фіксованому розмірі у сумі 20 000,00 грн.
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 1/18/11-25 від 18.11.2025, позивач ОСОБА_1 сплатив на користь адвоката Данило В.М. 20 000,00 грн.
18.11.2025 між адвокатом Данило В.М. та ОСОБА_1 підписано акт прийому-передачі наданих послуг до Договору про надання правничої допомоги № 01-09/11/25 від 09.11.2025. Підписанням даного Акту Сторони засвідчили, що Адвокат надав Клієнту послуги, обумовлені Договором, а саме підготував в інтересах Клієнта позов про поділ спільного майна подружжя, а Клієнт прийняв дані послуги та оплатив їх.
Також, 12.12.2025 була укладена Додаткова угода № 2 до вищевказаного Договору, у відповідності до якої адвокат зобов`язався надати Клієнту послуги з написання відповіді на відзив у цивільній справі № 619/6954/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, яка перебуває в провадженні Дергачівського районного суду Харківської області. Вартість послуг визначена сторонами у фіксованому розмірі у сумі 5 000,00 грн.
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 1/16/12-25 від 16.12.2025, позивач сплатив на користь адвоката Данило В.М. 5 000,00 грн.
16.12.2025 між адвокатом Данило В.М. та ОСОБА_1 підписано акт прийому-передачі наданих послуг до Договору про надання правничої допомоги № 01-09/11/25 від 09.11.2025. Підписанням даного Акту Сторони засвідчили, що Адвокат надав Клієнту послуги, обумовлені Договором, а саме підготував в інтересах Клієнта відповідь на відзив у цивільній справі № 619/6954/25, а Клієнт прийняв дані послуги та оплатив їх.
03.12.2025 між адвокатом Галінкіним Валерієм Феліксовичем та ОСОБА_1 укладено договір про надання правничої допомоги № 1/03/12-25.
Пунктом 1.2. Договору сторони визначили, що конкретний перелік послуг, які Адвокат зобов`язується надати Клієнту зазначається у додаткових угодах до цього Договору.
03.12.2025 була укладена Додаткова угода № 1 до вищевказаного Договору, у відповідності до якої адвокат зобов`язався надати Клієнту послуги щодо його представництва в цивільній справі № 619/6954/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, яка перебуває в провадженні Дергачівського районного суду Харківської області шляхом участі в судових засіданнях у вказаній справі.
Сторони визначили, що за участь в одному судовому засіданні у справі, зазначеній у п. 1 даної Додаткової угоди Клієнт сплачує на користь Адвоката грошову суму у розмірі 1 500,00 грн. 
Позивач ОСОБА_1 сплатив на користь адвоката Галінкіна В.Ф. грошову суму у розмірі 4 500,00 грн за здійснення його представництва у трьох судових засіданнях у даній справі, а саме судових засіданнях, які відбулись 20.01.2026 року, 09.02.2026 року та 31.03.2026. 
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 1/06/05-26 від 06.05.2026, позивач сплатив на користь адвоката Галінкіна В.Ф. обумовлену грошову суму у розмірі 4 500,00 грн. 
06.05.2026 між адвокатом Галінкіним В.Ф. та ОСОБА_1 підписано акт прийому-передачі наданих послуг до Договору про надання правничої допомоги № 1/03/12-25 від 03.12.2026.
Підписанням даного Акту Сторони засвідчили, що Адвокат надав Клієнту послуги, обумовлені Договором, а саме здійснив послуги щодо його представництва у даній цивільній справі у трьох судових засіданнях, а Клієнт прийняв дані послуги та оплатив їх.
Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі “Іатрідіс проти Греції” (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
Верховний Суд у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 534/14/20 зазначив, «…надані адвокатом своїй клієнтці такі послуги, як: опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення відповідної судової практики, визначення правової позиції у справі; складання клопотань про долучення до матеріалів справи письмових доказів; складання вступного слова не є тими послугами, які є необхідними, а тому такі послуги не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною…».
Отже, суд звертає увагу на те, що участь адвоката Галінкіна В.Ф. у цій справі у Дергачівському районному суді Харківської області обмежилась участю у трьох судових засіданнях. Участь адвоката Данило В.М. у цій справі обмежилась складанням позовної заяви та відповіді на відзив. 
Згідно висновків викладених Великою Палатою Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 20 вересня 2023 року у справі № 753/7936/22 (провадження № 61-1519св23).
Враховуючи, викладені обставини, складність справи, те, що позов задоволено частково, виходячи з обсягу фактично наданих адвокатами послуг і виконаних робіт, підтверджених належними та допустимими доказами, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин даної справи, суд дійшов висновку, що визначений представником позивача розмір витрат на професійну правову допомогу під час розгляду справи у сумі 29 500,00 грн є завищеним, витрати у зазначеній сумі не можна визнати належно обґрунтованими та необхідними в контексті обставин цієї справи та вважає, що справедливим і співмірним буде стягнення з відповідача на користь позивача ОСОБА_1  3 000,00 грн у рахунок відшкодування витрат на правову допомогу. 
Підстав для стягнення з відповідача ще 26 500,00 грн суд не вбачає.
Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 609,85 грнза подання позовної заяви, 605,60 грн заяви про забезпечення позову, також понесені витрати зі сплати експертного дослідження для визначення вартості спірного транспортного засобу у розмірі 3 500,00 грн, що у загальному розмірі становить 5 715,45 грн.
Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в сумі 145 952,23 грн, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті в розмірі 5 143,90 грн (145 952,23 х 100% : 160 985,00 = 0,90% х 5 715,45 = 5 143,90).
Щодо заходів забезпечення позову.
Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 19.11.2025 забезпечено позов по даній цивільній справі шляхом заборони відчуження транспортного засобу «Hyundai i30», 2013 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , р/н НОМЕР_1 .
Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Оскільки від учасників справи жодних клопотань щодо заходів забезпечення позову не надходило, заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ували суду від 19.11.2025 продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання цим рішенням законної сили.
Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 244 ЦПК України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення.
Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Ураховуючи викладене та керуючись статтями 12, 13, 81, 83, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 351, 352, 354 ЦПК України, суд
ухвалив:
Позов ОСОБА_1  задовольнити частково.
У порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль «Hyundai i30», 2013 року випуску, р/н НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 .
У порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі ринкової вартості автомобіля «Hyundai i30», 2013 року випуску, р/н НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , яка становить 145 952,23 грн.
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000,00 (три тисячі) гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову, а також понесені витрати зі сплати експертного дослідження для визначення вартості спірного транспортного засобу, всього в розмірі 5 143,90 грн.

Заходи забезпечення позову, які вжиті ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 19.11.2025, якою заборонено відчуження транспортного засобу «Hyundai i30», 2013 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , р/н НОМЕР_1 , продовжуватимуть діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання даним рішенням законної сили.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне найменування (ім`я) сторін та інших учасників справи:
позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ;
відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 .
Повне судове рішення складено 14 травня 2026 року.

Суддя  Є. А. Болибок