ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 травня 2026 р. 	Справа № 520/19029/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 року (ухвалене суддею Шевченко О.В.) по справі № 520/19029/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Національного університету цивільного захисту України   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного університету цивільного захисту України, в якому просив суд: визнати протиправною бездіяльність Національного університету цивільного захисту України щодо незабезпечення житлом, невизначення розміру та ненадання грошової компенсації за належне ОСОБА_1 для отримання жиле приміщення; зобов`язати Національний університет цивільного захисту України визначити розмір та надати грошову компенсацію за належне ОСОБА_1 для отримання жиле приміщення.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 р. адміністративний позов залишено без задоволення.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального, а саме: Житлового кодексу Української РСР, Кодексу цивільного захисту України, Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. Позивач зазначає, що на день звільнення його зі служби житловою комісією Національного університету цивільного захисту України рішення про розподіл позивачу квартири прийнято не було, до цього часу ордер йому не видано та він житлом не забезпечений. Зазначає, що незважаючи на звернення та наявність підстав для надання житла, відповідач протягом тривалого часу не вживає жодних заходів щодо забезпечення позивача житлом або виплати грошової компенсації.
Відповідач подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги позивача не підлягають задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Судовим розглядом встановлено, що 01.09.1992 р. до 03.05.2025 р. позивач проходив службу в системі органів Державної служби України з надзвичайних ситуацій.
Відповідно до довідки №19/24 від 25.09.2024 р. позивача з 15.09.2006 р. включено списку осіб, які перебувають на квартирному обліку Національного університету цивільного захисту України для отримання житла (протокол від 15.09.2006 р. за №6 засідання житлово-побутової комісії УЦЗ України, затверджений рішенням РЖК Київського району м. Харкова 02.02.2007 р.) та він має право на одержання житлового приміщення за загальною чергою відповідно до пп. 6 13 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP.
Згідно з витягом із Наказу №331 від 03.05.2025 р. полковника служби цивільного захисту - ОСОБА_1 , заступника начальника кафедри автоматичних систем безпеки та інформаційних технологій факультету пожежної безпеки, звільненого Наказом ДСНС України (по особовому складу цивільного захисту) від 13.01.2025 р. за №20, звільнено зі служби цивільного захисту за пп. 4 п. 176 (у зв`язку зі скороченням штату) та в подальшому виключено з кадрів ДСНС України та знято 03.05.2025 р. з усіх видів забезпечення.
Національним університетом цивільного захисту України розглянуто запит позивача від 16.05.2025 р. щодо умов квартирного обліку та надано відповідь листом №8804-2907/88 11-02 від 26.05.2025 р., що порядок ведення квартирного обліку в університеті здійснюється відповідно до Положення про житлову комісію НУЦЗ України, затвердженого Наказом НУЦЗ України НС-28/88 від 17.01.2025 р., Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP, затверджених Постановою Ради Міністрів Української PCP і Української республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 р. №470, та Положенням про порядок забезпечення житловими приміщеннями осіб рядового і начальницького складу та працівників органів і підрозділів цивільного захисту МНС України, затвердженого Наказом МНС України від 05.02.1999 р. №38.
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2011 р. №147 “Про затвердження Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті на будівництво (придбання) житла для військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу”, державні кошти можуть спрямовуватись на будівництво або придбання житла для працівників структур підпорядкованих Міністерству внутрішніх справ України, зокрема працівників ДСНС. У межах дії цієї постанови Національний університет цивільного захисту України як заклад, що підпорядковується Державній службі України з надзвичайних ситуацій, виступає учасником реалізації відповідної бюджетної програми.
Університет, за наявності фінансування та в межах визначених бюджетних призначень, має право ініціювати заходи щодо забезпечення житлом працівників, які перебувають на квартирному обліку, зокрема шляхом подання відповідних заявок до ДСНС України як головного розпорядника коштів.
Також у листі №8804-2907/88 11-02 від 26.05.2025 р. фактично вказано про відсутність підстав для виплати позивачу грошової компенсації за належне йому для отримання жиле приміщення.
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо невиплати грошової компенсації за належне йому для отримання жиле приміщення, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач немає права на отримання компенсації за належне для отримання жиле приміщення. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 ст. 12 Закону України “Про соціальний і правових захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ) встановлено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або з бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим Кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Абзацом 1 пункту 9 статті 12 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла.
Отже, зазначеним законом держава взяла на себе обов`язок забезпечення військовослужбовців (військовослужбовців запасу) жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Житлового кодексу України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.
За нормами статей 9, 43 Житлового кодексу України, громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік.
Згідно з абз. 2 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 р № 728 Міністерство оборони, Міністерство внутрішніх справ, Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури, Адміністрація Державної прикордонної служби, Служба безпеки, розвідувальні органи, Національна гвардія, Управління державної охорони, Державне космічне агентство та Адміністрація Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації визначають щороку в межах бюджетних призначень для забезпечення житлом військовослужбовців на відповідний бюджетний рік видатки на надання грошової компенсації за належні для отримання військовослужбовцями та членами їх сімей жилі приміщення, а Державна служба з надзвичайних ситуацій - видатки на надання грошової компенсації за належні для отримання особами, звільненими з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, та членами їх сімей жилі приміщення.
Відповідно до п. 3 Порядку визначення розміру надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 728 (в подальшому – Порядок № 728), військовослужбовці та члени їх сімей, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов, мають право отримати компенсацію один раз протягом усього часу проходження військовослужбовцями військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла.
Згідно з п. 5 Порядку № 728, черговість надання компенсації визначається за часом взяття військовослужбовця та членів його сім`ї на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, та/або включення до списків осіб, які мають право на першочергове чи позачергове отримання жилих приміщень.
Відповідно до ст.101 Кодексу цивільного захисту України від 02.10.2012 р. №5403-VI, служба цивільного захисту - це державна служба особливого характеру, покликана забезпечувати пожежну охорону, захист населення і територій від негативного впливу надзвичайних ситуацій, запобігання і реагування на надзвичайні ситуації, ліквідацію їх наслідків у мирний час та в особливий період.
Указом Президента України №726/2012 від 24.12.2012 р. “Про деякі заходи з оптимізації системи центральних органів виконавчої влади” утворено Державну службу України з надзвичайних ситуацій шляхом реорганізації Міністерства надзвичайних ситуацій України та Державної інспекції техногенної безпеки України.
Постановою Кабінету Міністрів України №1052 від 16.12.2015 р. затверджено Положення про Державну службу України з надзвичайних ситуацій (в подальшому - Постанова №1052).
Відповідно до п.1 Постанови №1052, Державна служба України з надзвичайних ситуацій (ДСНС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, а також гідрометеорологічної діяльності.
Згідно з п. 3 Постанови №1052, основними завданнями ДСНС є: 1) реалізація державної політики у сфері цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій, запобігання їх виникненню, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, а також гідрометеорологічної діяльності; 2) здійснення державного нагляду (контролю) за додержанням і виконанням вимог законодавства у сфері цивільного захисту, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб; 3) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у зазначених сферах; 4) реалізація в межах повноважень, передбачених законом, державної політики у сфері волонтерської діяльності.
Постановою Кабінету Міністрів України №593 від 11.07.2013 р. затверджено Положення “Про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу” (в подальшому - Постанова №593).
Відповідно до п.2 Постанови №593, служба цивільного захисту є державною службою особливого характеру, яка забезпечує пожежну охорону, захист населення і територій від негативного впливу надзвичайних ситуацій, вживає заходів до запобігання і реагування на надзвичайні ситуації, ліквідації їх наслідків у мирний час та в особливий період.
Згідно п.п. 3, 4 Постанови №593, особами рядового і начальницького складу служби цивільного захисту (далі - особи рядового і начальницького складу) є громадяни, які у добровільному порядку прийняті на службу цивільного захисту за контрактом і яким присвоєно відповідно до цього Положення спеціальні звання. Особи рядового і начальницького складу належать до персоналу (кадрів) ДСНС.
Відповідно до пп. 4 п. 176 Постанови №593, контракт про проходження служби цивільного захисту припиняється (розривається), а особи рядового і начальницького складу звільняються із служби цивільного захисту, зокрема, у зв`язку із скороченням штатів - у разі неможливості використання на службі у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційно-штатних заходів, про що особи рядового і начальницького складу попереджаються за два місяці.
Аналіз вищевикладених норм законодавства вказує, що Служба цивільного захисту є державною службою особливого характеру, яка забезпечує пожежну охорону, захист населення і територій від негативного впливу надзвичайних ситуацій, вживає заходів до запобігання і реагування на надзвичайні ситуації, ліквідації їх наслідків у мирний час та в особливий період.
Державна служба України з надзвичайних ситуацій є самостійним органом виконавчої влади, який не є військовим органом та не відноситься до органів Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та до інших військових формувань.
Водночас, дія Порядку № 728 поширюється на осіб, звільнених саме з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я та у зв`язку із скороченням штатів, та членів їхніх сімей, що перебувають на обліку громадян та потребують поліпшення житлових умов.
Тобто суб`єктами права, на яких поширюється дія Порядку № 728, є виключно звільнені з військової служби за відповідних обставин військовослужбовці. На службовців цивільного захисту дія вказаного Порядку не поширюється.
Наказом МНС України від 05.02.1999 р. №38 затверджене Положення про порядок забезпечення житловими приміщеннями осіб рядового і начальницького складу та працівників органів і підрозділів цивільного захисту МНС України (в подальшому - Положення №38), яким встановлено порядок забезпечення житловими приміщеннями осіб рядового та начальницького складу і працівників органів та підрозділів цивільного захисту МНС України, які перебувають на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов, в органах і підрозділах цивільного захисту МНС України.
Зазначена категорія осіб (разом з членами їхніх сімей), які проходять службу (працюють) у формуваннях, органах (підрозділах) цивільного захисту, установах спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань цивільного захисту (далі - орган (підрозділ) цивільного захисту), забезпечуються житлом за рахунок державних фондів, зокрема шляхом: власного житлового будівництва; пайової участі в житловому будівництві; будівництва (придбання) житла за рахунок інвесторів.
Водночас, Положенням № 38 не передбачено виплату особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту ДСНС України грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення.
Судовим розглядом встановлено, що на виконання приписів ч. 3 ст. 119 Кодексу цивільного захисту України та Положення №38, відповідачем надано ОСОБА_1 , як особі начальницького складу служби цивільного захисту, у користування службове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , що позивачем не заперечується.
У подальшому полковника служби цивільного захисту - ОСОБА_1 , звільнено з посади заступника начальника кафедри автоматичних систем безпеки та інформаційних технологій факультету пожежної безпеки Національного університету цивільного захисту України.
Відповідно до Довідки №19/24 від 25.09.2024 р. позивача з 15.09.2006 р. включено списку осіб, які перебувають на квартирному обліку Національного університету цивільного захисту України для отримання житла.
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що позивач немає права на отримання компенсації за належне для отримання жиле приміщення.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що законодавством, яке регулює проходження служби в органах і підрозділах цивільного захисту, зокрема Положенням про порядок забезпечення житловими приміщеннями осіб рядового і начальницького складу та працівників органів і підрозділів цивільного захисту МНС України, не встановлено обов`язку органів та підрозділів цивільного захисту здійснювати виплату таким особам компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, тоді як підстави для виплати такої компенсації з урахуванням приписів Порядку № 728 відсутні, оскільки позивач не підпадає під дію означеної постанови.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що у спірних правовідносинах відсутня протиправна бездіяльність відповідача щодо незабезпечення житлом, невизначення розміру та ненадання грошової компенсації за належне ОСОБА_1 для отримання жиле приміщення.
Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 06.09.2005 р.; п. 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18.07.2006 р.; п. 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10.02.2010 р.; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994 р., п. 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 по справі № 520/19029/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	О.А. Спаскін   Л.В. Любчич