КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 травня 2026 року № 320/10446/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вісьтак М. Я., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду м. Києва адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Служби безпеки України (адреса Україна, 01034, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 33 ЄДРПОУ 00034074 ) про визнання протиправним та скасування наказу,

встановив:

Суть спору та процесуальні дії у справі.
ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Служби безпеки України про визнання протиправним та скасування наказу, в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Голови Служби безпеки України від 17 січня 2025 року № 78-ОС/дск щодо особового складу, яким майстра-сержанта ОСОБА_1 переведено у розпорядження Міністра оборони України та виключено зі списків особового складу з 23 січня 2025 року;
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.03.2025 позовну заяву було залишено без руху у зв`язку з виявленими недоліками, позивачу надано 5 днів для усунення вказаних в ухвалі недоліків.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01.04.2025 відкрито провадження у справі.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що  ОСОБА_1 вважає протиправним наказ Голови Служби безпеки України від 17.01.2025 №78-ОС/дск у частині переведення його у розпорядження Міністра оборони України та виключення зі списків особового складу СБУ, оскільки, на думку позивача, оспорюване кадрове рішення прийнято без його згоди та без подання ним рапорту про переведення для подальшого проходження військової служби до Збройних Сил України. Позивач зазначає, що укладений ним контракт про проходження військової служби у СБУ не передбачає можливості такого переведення без волевиявлення військовослужбовця, а також наголошує, що контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України він не укладав. Крім того, позивач посилається на положення пункту 4.16 Інструкції №772, відповідно до яких переведення військовослужбовців СБУ до інших військових формувань здійснюється на підставі відповідного рапорту, який ним не подавався. Також позивач вказує, що оспорюваний наказ фактично змінює умови проходження ним військової служби та переводить його до іншого державного органу, що, на його думку, не може бути здійснено в односторонньому порядку без його згоди. На обґрунтування позовних вимог позивач також зазначає, що йому не було надано належного обґрунтування причин такого переведення, не повідомлено підстав прийняття відповідного кадрового рішення та не надано документів, які стали підставою для видання наказу. У зв`язку із цим ОСОБА_1 вважає, що наказ Голови СБУ від 17.01.2025 №78-ОС/дск прийнято без належних правових підстав, із порушенням порядку проходження військової служби та з перевищенням повноважень, у зв`язку з чим просить суд визнати його протиправним та скасувати.
01.04.2025 на адресу Київського окружного адміністративного суду надіслано письмовий відзив Служби безпеки України.
В обґрунтування відзиву відповідач зазначив, що оспорюваний наказ прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені чинним законодавством України, зокрема Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Положенням про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженим Указом Президента України від 27.12.2007 №1262/2007, а також Законом України №3633. Відповідач вказує, що у період дії воєнного стану пунктом 99 Положення №1262 передбачено спеціальний механізм направлення військовослужбовців СБУ для подальшого проходження військової служби до Збройних Сил України та інших військових формувань у зв`язку зі службовою необхідністю, за погодженням між СБУ та відповідним військовим формуванням, без обов`язкового подання військовослужбовцем рапорту або надання окремої письмової згоди. Також відповідач зазначає, що положення пункту 4.16 Інструкції №772, на які посилається позивач, регулюють загальний порядок переведення військовослужбовців у мирний час та не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки спеціальна процедура, передбачена пунктом 99 Положення №1262, була запроваджена на період дії воєнного стану та має пріоритет у застосуванні. Крім того, відповідач посилається на те, що позивач був поінформований про можливість його переведення для подальшого проходження військової служби за службовою потребою та згідно з рішенням керівництва, а переведення здійснювалось за наявності погодження між СБУ та Збройними Силами України, що підтверджується відповідним листуванням між СБУ та Кадровим центром Збройних Сил України. Відповідач також зазначає, що оспорюване рішення не є призначенням позивача на конкретну штатну посаду у Збройних Силах України та не припиняє укладений із ним контракт про проходження військової служби, а є реалізацією передбаченого законом механізму направлення військовослужбовця для подальшого проходження служби в умовах воєнного стану.
08.05.2025 представник Служби безпеки України скерував до суду витребувані судом матеріали, а саме: Витяг з наказу Голови Служби безпеки України від 17.01.2025 № 78-ОС/дск на 1 арк., прим. № 4, для службового користування. 2. Витяг 3 наказу Голови Служби безпеки України від 17.03.2025 № 346-ОС/дск на 1 арк., прим. № 4, для службового користування. 3. Копія листа начальника Департаменту військової контррозвідки Служби безпеки України від 02.01.2025 № 17/к-130дск на 1 арк., для службового користування. 4. Витяг з наказу начальника Департаменту військової контррозвідки Служби безпеки України від 20.03.2025 № 81-OС/дск на 1 арк. 5. Копія листа Голови Служби безпеки України Міністру оборони України від 25.11.2024 № 11/10653 на 1 арк. Копія листа начальника Кадрового центру Збройних Сил України від 24.12.2024 № 388/13610 на 1 арк. 7. Копія припису від 20.03.2025 № 000663 на 1 арк.
Процесуальні засади розгляду справи у письмовому провадженні.
Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.
Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.
На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України).
Встановлені судом обставини.
Спірні правовідносини виникли у зв`язку з прийняттям СБУ кадрового рішення щодо переведення позивача у розпорядження Міністра оборони України в умовах дії воєнного стану, за наявності листування між СБУ та Кадровим центром Збройних Сил України, посилання у наказі на пункт 99 Положення №1262, а також документального зазначення службової потреби у листі Департаменту військової контррозвідки СБУ від 02.01.2025 №17/к-130дск.
Позивач, ОСОБА_1 , проходив військову службу у Службі безпеки України за контрактом та мав військове звання майстер-сержанта.
З матеріалів справи встановлено, що наказом Голови Служби безпеки України від 19.01.2024 №75-ОС/дск позивача було зараховано у розпорядження начальника Департаменту військової контррозвідки СБУ з 19.01.2024 за посадою водія ІІ категорії, на підставі підпункту «б» пункту 48 Положення №1262, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів. Вказана обставина також наведена відповідачем у відзиві. 
Відповідно до листа начальника Департаменту військової контррозвідки СБУ від 02.01.2025 №17/к-130дск, військовослужбовця було поінформовано про можливість його переведення для подальшого проходження військової служби за службовою потребою та згідно з рішенням керівництва.
Листом Голови Служби безпеки України до Міністра оборони України від 25.11.2024 №11/10653 ініційовано питання щодо погодження подальшого проходження військової служби позивачем у Збройних Силах України.
З копії листа начальника Кадрового центру Збройних Сил України від 24.12.2024 №388/13610 встановлено, що Кадровим центром Збройних Сил України розглянуто відповідне звернення СБУ та повідомлено про можливість подальшого проходження військової служби позивачем у Збройних Силах України із зазначенням відповідної військової частини, посади та військово-облікової спеціальності.
Наказом Голови Служби безпеки України від 17.01.2025 №78-ОС/дск позивача переведено у розпорядження Міністра оборони України. Наказ містить посилання на пункт 99 Положення №1262, однак не містить окремого посилання на Закон №3633 та не містить дослівного формулювання щодо службової необхідності. Водночас службова потреба як підстава такого кадрового рішення зазначена у листі Департаменту військової контррозвідки СБУ від 02.01.2025 №17/к-130дск.
З матеріалів справи встановлено, що наказом Голови СБУ від 17.03.2025 №346-ОС/дск внесено зміни до наказу від 17.01.2025 №78-ОС/дск у частині, що стосується позивача. Зокрема, відповідний пункт наказу викладено із зазначенням, що майстер-сержант ОСОБА_1 перебуває в розпорядженні начальника Департаменту за посадою водія ІІ категорії.
Надалі наказом начальника Департаменту військової контррозвідки СБУ від 20.03.2025 №81-ОС/дск позивача виключено зі списків особового складу СБУ з 20.03.2025. Ця обставина підтверджується також змістом відзиву відповідача. 
20.03.2025 позивачу оформлено припис №000663, яким визначено порядок його вибуття для подальшого проходження військової служби.
ОСОБА_1 вважає, що наказ Голови СБУ від 17.01.2025 №78-ОС/дск прийнято без належних правових підстав, із порушенням порядку проходження військової служби та з перевищенням повноважень, у зв`язку з чим просить суд визнати його протиправним та скасувати.
Релевантні джерела права, оцінка та висновки суду.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями статті 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Згідно зі статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Положеннями статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає, зокрема: прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби.
Приписами статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Згідно з абзацом 2 частини четвертої статті 3 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зміст мобілізації становить переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу.
Приписами статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Згідно з частинами п`ятою, сьомою статті 6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військові посади, передбачені штатами воєнного часу, при переведенні Збройних Сил України, інших військових формувань на організацію і штати воєнного часу підлягають заміщенню резервістами або іншими військовозобов`язаними в порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, а в Службі безпеки України та Службі зовнішньої розвідки України - в порядку, визначеному їх керівниками.
Порядок призначення на військові посади встановлюється Конституцією України, законами України, положеннями про проходження військової служби, про проходження громадянами України служби у військовому резерві.
Відповідно до ст. 1, 9 Закону України "Про Службу безпеки України" від 25.03.1992 № 2229-XII (далі - Закон № 2229-XII) Служба безпеки України - державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.
Систему Служби безпеки України складають Центральне управління Служби безпеки України, підпорядковані йому регіональні органи, Служба безпеки Республіки Крим, органи військової контррозвідки, військові формування, а також навчальні, науково-дослідні та інші заклади Служби безпеки України.
Організаційна структура Служби безпеки України визначається Президентом України.
Центральне управління Служби безпеки України, інші органи та установи, що входять у систему Служби безпеки України, є юридичними особами, мають печатку із зображенням державного герба України та своїм найменуванням, інші печатки і штампи, рахунки в банках, у тому числі валютні.
Керівництво всією діяльністю Служби безпеки України, її Центральним управлінням здійснює Голова Служби безпеки України. Він несе персональну відповідальність за виконання завдань, покладених на Службу безпеки України (ст. 13 Закону № 2229-XII).
Згідно ст. 19, 20 Закону № 2229-XII кадри Служби безпеки України складають: співробітники-військовослужбовці, працівники, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, а також військовослужбовці строкової служби. Порядок обліку кадрів Служби безпеки України затверджується Головою Служби безпеки України.
До органів Служби безпеки України приймаються на конкурсній, добровільній і договірній основі громадяни України, здатні за діловими та моральними якостями, освітнім рівнем і станом здоров`я ефективно виконувати службові обов`язки. Критерії професійної придатності, зокрема юридичної обізнаності, визначаються кваліфікаційно-нормативними документами, які затверджуються Головою Служби безпеки України.
Кількісний склад співробітників Служби безпеки України визначається Президентом України за поданням Голови Служби безпеки України, виходячи з потреб надійного захисту державної безпеки України та в межах видатків, передбачених на утримання Служби безпеки України в Державному бюджеті України.
Умови і порядок виконання своїх обов`язків співробітниками - військовослужбовцями Служби безпеки України визначаються укладеним договором (контрактом). На них, а також на військовослужбовців строкової служби поширюється порядок проходження військової служби у Збройних Силах України, визначений законодавством. Військовослужбовці Служби безпеки України приймають Військову присягу на вірність народу України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України "Про військову службу і військовий обов`язок" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
За правилами ч. 1 4, 6 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Військова служба за контрактом осіб офіцерського складу є одним із видів військової служби.
Предметом спору у цій справі є наказ Голови Служби безпеки України від 17 січня 2025 року №78-ОС/дск щодо особового складу, яким майстер-сержанта ОСОБА_1 переведено у розпорядження Міністра оборони України та виключено зі списків особового складу Служби безпеки України для подальшого проходження військової служби у Збройних Силах України.
Порядок проходження військової служби за контрактом особами офіцерського складу, сержантського і старшинського складу, рядового складу Служби безпеки України, виконання ними військового обов`язку в запасі та особливості проходження військової служби в особливий період визначається, зокрема, Положенням про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженим Указом Президента України від 27.12.2007 № 1262/2007 (надалі Положення № 1262/2007, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до п. п. "б" п. 48 Положення № 1262/2007 зарахування військовослужбовців Служби безпеки України у розпорядження прямих начальників (командирів), а за рішенням Голови Служби безпеки України - у розпорядження його першого заступника чи заступника, начальника (командира) іншого функціонального підрозділу Центрального управління, органу, закладу, установи Служби безпеки України або штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України допускається, у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів (зміна організаційно-штатної побудови, передислокація, перерозподіл функціональних завдань та наявних сил у зв`язку зі зміною покладених завдань, здійснення планових та позапланових переміщень військовослужбовців по службі у зв`язку з проведенням загальної ротації кадрів, прийняття Головою Служби безпеки України управлінських рішень щодо переміщення військовослужбовців для здійснення оперативно-службової діяльності на окремих напрямах та підвищення її ефективності) - до 3 місяців.
Згідно абз. 13 - 15 п. 48 Положення № 1262/2007 військовослужбовці, зараховані в розпорядження, продовжують проходити військову службу та виконують обов`язки військової служби (завдання) у межах, визначених тією посадовою особою, у розпорядженні якої вони перебувають. За ними зберігається матеріальне та грошове забезпечення всіх видів за посадами, що вони займали, якщо інше не передбачено законодавством.
Після закінчення строку перебування військовослужбовця у розпорядженні, а також у разі відсутності підстав для подальшого перебування в розпорядженні він призначається на посаду або звільняється з військової служби в установленому порядку.
Військовослужбовець, який після закінчення строку перебування у розпорядженні у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів не призначений на посаду через відсутність вакантних посад (рівної або нижчої не більш як на один ступінь) у Службі безпеки України або через ненадання військовослужбовцем згоди на призначення на іншу нижчу посаду, звільняється в установленому порядку з військової служби. Вакантні посади, на яких може бути використано військовослужбовця з дотриманням вимог, встановлених пунктом 43 цього Положення, визначаються начальником підрозділу, органу, закладу, установи, у розпорядженні якого перебуває військовослужбовець.
Час перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустках, передбачених пунктом 53 цього Положення, а також період служби в умовах воєнного стану для військовослужбовців, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, а також здійснюють бойові (спеціальні) завдання, у період здійснення зазначених заходів (завдань), із загальної тривалості періоду перебування у розпорядженні прямих начальників виключається (абз. 20 п. 48 Положення № 1262/2007).
Відповідно до п. 4.9 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженої наказом Служби безпеки України від 14.10.2008 № 772, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 31.12.2008 за № 1323/16014 (далі Інструкція № 772, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) зарахування військовослужбовців у розпорядження відповідних начальників (пункт 48 Положення) - це визначення їх тимчасового службово-посадового становища, коли вони проходять військову службу у підпорядкуванні відповідних начальників, але без призначення на конкретні посади.
Зарахування у розпорядження відповідних начальників проводиться наказами по особовому складу з обов`язковим визначенням дати початку та закінчення терміну розпорядження та доводиться до відома військовослужбовців, які зараховані в зазначене розпорядження, під особистий підпис їх начальниками в установленому порядку. У розпорядження Голови Служби безпеки України зараховуються лише начальники органів, закладів, установ та підрозділів Центрального управління, які призначаються та звільняються з посад Президентом України за поданням Голови Служби безпеки України. Інші начальники з числа зазначених осіб зараховуються у розпорядження заступників Голови Служби безпеки України відповідно до розподілу функціональних обов`язків. На підставі цих наказів підрозділи кадрового забезпечення вчиняють відповідні записи в облікових документах таких військовослужбовців.
Начальники, у розпорядженні яких перебувають військовослужбовці, зобов`язані організовувати їх службову діяльність, здійснювати контроль за нею відповідно до вимог військових статутів Збройних Сил України, Положення, інших нормативно-правових актів та несуть відповідальність за дотримання встановлених термінів перебування підлеглих у розпорядженні. Вони зобов`язані своєчасно, до закінчення терміну перебування в розпорядженні, ініціювати призначення таких військовослужбовців на відповідні посади чи у разі наявності підстав вживати заходів щодо їх звільнення з військової служби.
З військовослужбовцем, якого звільнено з посади у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів та зараховано у розпорядження, начальник, у розпорядження якого він зарахований, або один із його заступників (з військовослужбовцем, який зарахований у розпорядження Голови СБУ, Голова СБУ чи за його дорученням один із його заступників або начальник Управління роботи з особовим складом) проводить бесіду, під час якої ознайомлює його з наказом про зарахування у розпорядження, роз`яснює права та обов`язки, пов`язані з перебуванням у розпорядженні, доводить тимчасові функціональні обов`язки на період перебування у розпорядженні, а також попереджає про те, що у разі, якщо до завершення строку перебування у розпорядженні він не буде призначений на штатну посаду відповідно до пунктів 44-46 Положення, у встановленому порядку вирішуватиметься питання про можливість його подальшого використання на військовій службі. Результати цієї бесіди оформлюються довідкою (рапортом), яка (який) долучається до частини "Особова справа" матеріалів особової справи військовослужбовця (п. 4.10 Інструкція № 772).
Виходячи з аналізу зазначених правових норм суд дійшов висновку про те, що особа, яка зарахована у розпорядження відповідного начальника є військовослужбовцем, який тимчасово проходить військову службу у підпорядкуванні відповідного начальника, але без призначення на конкретну посаду. Після спливу терміну перебування військовослужбовця у розпорядженні, а також у разі відсутності підстав для подальшого перебування в розпорядженні він призначається на посаду на постійній основі або звільняється з військової служби в установленому порядку.
При цьому закінчення визначеного терміну перебування військовослужбовця у розпорядженні начальника не тягне за собою звільнення такого військовослужбовця від військового обов`язку.
Пунктом 49 Положення № 1262/2007 встановлено, що військовослужбовці Служби безпеки України можуть бути направлені для проходження військової служби до Збройних Сил України та інших військових формувань із виключенням зі списків особового складу Служби безпеки України, а військовослужбовці інших військових формувань можуть бути прийняті на військову службу за контрактом до Служби безпеки України із зарахуванням їх до списків особового складу Служби безпеки України після виключення зі списків особового складу інших військових формувань.
Направлення військовослужбовців із Служби безпеки України для подальшого проходження військової служби до інших військових формувань чи з інших військових формувань до Служби безпеки України здійснюється за погодженням між Службою безпеки України та відповідними військовими формуваннями за згодою військовослужбовця, крім випадків, передбачених пунктом 99 цього Положення.
Повертаючись до обставин цієї справи, суд зазначає, що в якості правової підстави для переведення ОСОБА_1 у розпорядження Міністра оборони України у спірному наказі Голови Служби безпеки України від 17.01.2025 №78-ОС/дск зазначено пункт 99 Положення №1262/2007, яким у період дії воєнного стану передбачено можливість направлення військовослужбовців Служби безпеки України для подальшого проходження військової служби до Збройних Сил України у зв`язку зі службовою необхідністю та за погодженням між відповідними військовими формуваннями.
Згідно п. 99 Положення № 1262/2007 у період дії воєнного стану у зв`язку зі службовою необхідністю військовослужбовці можуть бути призначені за рішенням Голови Служби безпеки України на нижчі посади в Службі безпеки України, а також направлені для подальшого проходження військової служби зі Служби безпеки України до Збройних Сил України та інших військових формувань за погодженням між Службою безпеки України та відповідним військовим формуванням з виключенням зі списків особового складу Служби безпеки України, з якого вибули, та включенням до списку особового складу формування, до якого прибули, з подальшою перепідготовкою (допідготовкою).
Аналогічне положення містить підпункт 2 пункту 2 розділу ІІ Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку від 11.04.2024 № 3633-ІХ (закон набрав чинності 18.05.2024), згідно якого у період дії воєнного стану у зв`язку із службовою необхідністю військовослужбовці можуть бути призначені за рішенням керівника розвідувального органу чи Голови Служби безпеки України на нижчі посади в розвідувальному органі чи в Службі безпеки України, а також направлені для подальшого проходження військової служби з розвідувального органу чи Служби безпеки України до Збройних Сил України та інших військових формувань за погодженням між розвідувальним органом чи Службою безпеки України та відповідним військовим формуванням з виключенням із списків особового складу розвідувального органу чи Служби безпеки України, з якого вибули, та включенням до списку особового складу формування, до якого прибули, з подальшою перепідготовкою (допідготовкою).
Абзацом 2 пункту 68 Положення № 1262/2007 встановлено, що днем звільнення військовослужбовців Служби безпеки України з військової служби в запас або у відставку вважається день, з якого їх наказом виключено зі списків особового складу Служби безпеки України, крім випадків, передбачених пунктами 49 та 99 цього Положення, коли військовослужбовці після виключення зі списків особового складу Служби безпеки України продовжують проходити військову службу в інших військових формуваннях.
Судом встановлено, що листом від 25.11.2024 №11/10653 Голова Служби безпеки України звернувся до Міністерства оборони України щодо погодження подальшого проходження військової служби позивачем у Збройних Силах України.
За результатами розгляду зазначеного звернення листом начальника Кадрового центру Збройних Сил України від 24.12.2024 №388/13610 повідомлено про можливість подальшого проходження позивачем військової служби у Збройних Силах України із визначенням відповідної військової частини, посади та військово-облікової спеціальності.
Таким чином, матеріалами справи підтверджується наявність погодження між Службою безпеки України та Збройними Силами України щодо направлення позивача для подальшого проходження військової служби, що відповідає вимогам пункту 99 Положення №1262 та підпункту 2 пункту 2 розділу ІІ Закону №3633-ІХ
Враховуючи встановлені у справі обставини, суд погоджується з доводами відповідача про те, що реалізація Головою Служби безпеки України повноважень, передбачених пунктом 99 Положення №1262/2007 та підпунктом 2 пункту 2 розділу ІІ Закону №3633-ІХ, щодо направлення позивача у період дії воєнного стану у зв`язку зі службовою необхідністю для подальшого проходження військової служби до Збройних Сил України є спеціальним механізмом кадрового забезпечення в умовах воєнного стану, який здійснюється за погодженням між Службою безпеки України та відповідним військовим формуванням, не потребує подання військовослужбовцем рапорту чи надання окремої письмової згоди, не тягне припинення проходження військової служби та не є підставою для припинення (розірвання) контракту про проходження військової служби.
Суд наголошує, що підпунктом 2 пункту 2 розділу ІІ Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку та пунктами 49, 99 Положення № 1262/2007 не передбачено подання військовослужбовцями СБУ рапортів у випадку переведення їх для подальшого проходження військової служби до Збройних Сил України. 
У період дії воєнного стану у зв`язку зі службовою необхідністю військовослужбовці можуть бути направлені для подальшого проходження військової служби із СБУ до Збройних Сил України та інших військових формувань за погодженням між СБУ та військовим формуванням із виключенням зі списків особового складу СБУ, з якого вибули, та включенням до списків особового складу військового формування, до якого прибули.
Наведеними вище приписами чинного законодавства також не передбачено обов`язку у Служби безпеки України наводити в наказі обґрунтування службової необхідності направлення військовослужбовця для подальшого проходження військової служби із СБУ до Збройних Сил України, а також зазначення в наказ інформації про стан здоров`я військовослужбовця і про його професійні та особисто-ділові якості.
Крім того, наведеними нормами матеріального права не установлено нормативного припису стосовно необхідності висновку щодо придатності військовослужбовця до військової служби за станом здоров`я при направленні його для подальшого проходження військової служби із СБУ до іншого військового формування України.
Водночас судом встановлено, що направлення позивача для подальшого проходження військової служби до Збройних Сил України здійснювалось у період дії воєнного стану на підставі пункту 99 Положення №1262/2007 та підпункту 2 пункту 2 розділу ІІ Закону №3633-ІХ, за наявності погодження між Службою безпеки України та Збройними Силами України, що підтверджується відповідним листуванням між вказаними органами. 
При цьому, відповідно до листа Департаменту військової контррозвідки Служби безпеки України від 02.01.2025 №17/к-130дск, позивача було поінформовано про можливість його переведення для подальшого проходження військової служби за службовою потребою та згідно з рішенням керівництва.
В контексті наведеного суд також звертає увагу, що приписи підпункту 2 пункту 2 розділу ІІ Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку та пункти 49, 99 Положення № 1262/2007 наділяють Голову Служби безпеки України правом приймати відповідні кадрові рішення у зв`язку із службовою необхідністю в період дії воєнного стану.
Поняття службова необхідність у контексті проходження військової служби в умовах воєнного стану є оціночним. 
На думку суду, у спорах, пов`язаних із проходженням публічної служби надання оцінки обставинам, що становлять службову необхідність, належить до виключної компетенції (дискреції) відповідного керівника. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України адміністративні суди перевіряють рішення суб`єктів владних повноважень на предмет їх законності, зокрема, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Проте суд не вправі перебирати на себе функції суб`єкта владних повноважень та втручатися в його дискрецію, зокрема надавати оцінку доцільності прийнятих кадрових рішень (службову необхідність) з огляду на потреби забезпечення обороноздатності та державної безпеки.
Отже, прийняття Головою Служби безпеки України рішення про направлення військовослужбовця (позивача) для подальшого проходження військової служби із СБУ до Збройних Сил України, на переконання суду, є законною реалізацією дискреційних повноважень, зумовлених об`єктивними потребами служби в умовах воєнного стану, що спрямовані на ефективне виконання покладених на державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями завдань.
Щодо тверджень позивача щодо можливості зміни умов контракту про проходження військової служби виключно за взаємною згодою сторін у письмовій формі, суд зазначає наступне.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач проходив військову службу у Службі безпеки України на підставі укладеного контракту про проходження військової служби у Службі безпеки України.
Відповідно до умов контракту (п. 1) позивач (громадянин України), який вступає на військову службу, добровільно бере на себе зобов`язання проходити військову службу за контрактом осіб офіцерського складу у Службі безпеки України протягом строку дії цього контракту на умовах і в порядку, встановлених законами та іншими нормативно-правовими актами України, що регулюють проходження військової служби у Службі безпеки України, сумлінно виконувати вимоги військових статутів Збройних Сил України, нормативно-правових актів Служби безпеки України, інших актів законодавства, службові обов`язки, накази командирів і начальників.
Згідно п. 4 наведеного контракту, умови цього контракту може бути змінено тільки за згодою сторін у письмовій формі.
Частинами 2 4 ст. 19 Закону № 2232-ХІІ встановлено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, у разі закінчення строку контракту можуть укласти новий контракт про проходження військової служби.
У разі зміни військовослужбовцем одного виду військової служби на інший укладений з ним контракт припиняється, а з таким військовослужбовцем укладається відповідний контракт для проходження відповідного виду військової служби на строк, визначений частиною другою статті 23 цього Закону.
Форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України та нормативно-правовими актами Міністерства оборони України та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, якщо інше не передбачено законом.
Згідно із п. 9 Положення № 1262/2007 контракт про проходження військової служби у Службі безпеки України - письмова угода, що укладається між громадянином України і державою, від імені якої виступає Служба безпеки України, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження військової служби.
Контракт укладається за зразком, що додається, у двох примірниках, підписується особою, яка вступає на військову службу, і відповідною посадовою особою Служби безпеки України згідно з пунктами 11 і 14 цього Положення, скріплюється гербовою печаткою підрозділу, органу, закладу, установи і зберігається кожною із сторін.
Контракт є підставою для видання наказу про прийняття особи на військову службу за контрактом або для продовження військової служби за новим контрактом.
Пунктом 15 Положення № 1262/2007 встановлено, що дія контракту припиняється:
- у день закінчення його строку - у разі продовження військовослужбовцю Служби безпеки України військової служби за новим контрактом;
- у день набрання чинності контрактом про проходження іншого виду військової служби;
- у день, зазначений у наказі про виключення військовослужбовця Служби безпеки України зі списків особового складу Служби безпеки України, крім випадків направлення військовослужбовців зі Служби безпеки України для подальшого проходження військової служби до інших військових формувань відповідно до пунктів 49 та 99 цього Положення.
Згідно абз. 2 п. 68 Положення № 1262/2007 днем звільнення військовослужбовців Служби безпеки України з військової служби в запас або у відставку вважається день, з якого їх наказом виключено зі списків особового складу Служби безпеки України, крім випадків, передбачених пунктами 49 та 99 цього Положення, коли військовослужбовці після виключення зі списків особового складу Служби безпеки України продовжують проходити військову службу в інших військових формуваннях.
З огляду на наведене, суд доходить висновку, що реалізація відповідачем передбаченого пунктом 99 Положення №1262/2007 та підпунктом 2 пункту 2 розділу ІІ Закону №3633-ІХ механізму направлення позивача для подальшого проходження військової служби до Збройних Сил України не тягне зміни умов контракту про проходження військової служби, укладеного позивачем зі Службою безпеки України, а відтак не потребує внесення змін до такого контракту за взаємною письмовою згодою сторін. При цьому дія контракту позивача про проходження військової служби у Службі безпеки України не припиняється.
Стосовно посилань позивача на положення Інструкції №772 в частині необхідності подання рапорту та неможливості переведення без згоди військовослужбовця під час прийняття оскаржуваного наказу, суд зазначає наступне.
Так, відповідно до п. 4.15 Інструкції № 772 зарахування військовослужбовця, який уже перебуває в розпорядженні відповідного начальника, у розпорядження іншого начальника органу, підрозділу, закладу, установи або того самого начальника зі зміною підстави такого зарахування не допускається.
Правила, передбачені абзацом першим цього пункту, не поширюються на випадки, які є підставою для зарахування військовослужбовця в розпорядження відповідно до підпунктів "в", "ґ" - "и" пункту 48 Положення та згідно з підпунктом "б" пункту 48 Положення, у разі припинення підстав для перебування у розпорядженні відповідно до підпунктів "в", "д" - "з" пункту 48 Положення, а також у разі проведення у період перебування військовослужбовця в розпорядженні відповідного начальника згідно з підпунктом "а" пункту 48 Положення організаційних заходів, в результаті яких скорочено або заміщено іншим військовослужбовцем посаду, для заміщення якої планувалось переміщення військовослужбовця до нового місця служби, або розформовано (скорочено, припинено, ліквідовано) орган, підрозділ, заклад, установу в цілому.
Зарахування військовослужбовця у розпорядження відповідного начальника зі зміною підстави у випадках, передбачених абзацом другим цього пункту, оформлюється наказами по особовому складу на підставі мотивованого рапорту заступника начальника органу, підрозділу, закладу, установи відповідно до розподілу функціональних обов`язків, а у разі, якщо зарахування у розпорядження здійснюється за рішенням Голови Служби безпеки України або його заступників, - на підставі мотивованого рапорту начальника органу, підрозділу, закладу, установи, у розпорядженні якого перебуває військовослужбовець.
Отже, положеннями п. 4.15 Інструкції № 772 унормовано правовідносини з питань зарахування у розпорядження відповідних начальників органів, підрозділів, закладів, установ саме СБУ, а не іншого військового формування України.
З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованими та недоречними посилання позивача на положення п. 4.15 Інструкції № 772.
Крім того, суд звертає увагу, що положення пункту 4.15 Інструкції №772 не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки останні врегульовані спеціальними нормами пункту 99 Положення №1262/2007 та підпункту 2 пункту 2 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», які визначають особливості проходження військової служби у період дії воєнного стану.
Верховний Суд у постанові від 16.04.2025 у справі №160/2368/23 сформував правову позицію, відповідно до якої в умовах особливого періоду та з метою доукомплектування Збройних Сил України переміщення військовослужбовця у зв`язку зі службовою необхідністю та станом здоров`я може здійснюватися без отримання його згоди. Верховний Суд вказав, що в умовах особливого періоду право військовослужбовця на місце проходження служби не є абсолютним і службова необхідність може переважати особисті інтереси. Водночас таке переміщення має бути належним чином оформлено та обґрунтовано службовими документами (наказами, висновками військово-лікарських комісій тощо).
У справі №1640/3394/18 Верховний Суд у постанові від 26.06.2019 зазначив, що саме по собі порушення процедури прийняття акта не є безумовною підставою для визнання його протиправним та скасування, якщо інше прямо не встановлено законом. Суд наголосив, що окремі процедурні вимоги слід розглядати насамперед як вимоги до діяльності суб`єкта владних повноважень, а не як безумовний критерій дійсності прийнятого рішення. При цьому дефекти адміністративної процедури можуть бути підставою для скасування акта лише у разі, якщо вони вплинули або могли вплинути на зміст прийнятого рішення чи призвели до істотного порушення прав особи.
Суттєве (фундаментальне) порушення – це порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення. Стосовно процедурних порушень, то залежно від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальності, взагалі не впливають на його дієвість.
Фактично Верховний Суд запровадив критерій виміру суттєвості порушення процедури ухвалення рішення та дійшов висновку, що порушення такої процедури може бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за цією умовою, що вплинуло або могло вплинути на правильність рішення. На думку Суду, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.
Схожі висновки Верховний Суд виклав у постановах від 23.04.2020 у справі № 813/1790/18, від 16.11.2023 у справі № 300/3110/20, від 21.12.2023 у справі № 440/2017/20, від 07.02.2025 у справі № 520/1298/23.
Між іншим, Європейський Суд з прав людини також виходить з того, що скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно до положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Слід зазначити, що згідно з пунктом 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994).
За нормами частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Дослідженням матеріалів справи судом встановлено, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного наказу вчинено дії, спрямовані на реалізацію передбаченої законом процедури направлення військовослужбовця для подальшого проходження військової служби до Збройних Сил України, зокрема отримано погодження між відповідними військовими формуваннями та оформлено відповідні кадрові рішення.
Суд вважає, що сама по собі незгода позивача із прийнятим кадровим рішенням та його правовими наслідками не свідчить про протиправність оскаржуваного наказу за умови, що такий наказ прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені законом.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що твердження позивача не можуть вважатися обґрунтованими та у задоволенню позову необхідно відмовити.
Судові витрати по справі.
Відповідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для розподілу судових витрат у суду відсутні, оскільки у задоволенні позову відмовлено.
На підставі наведеного та керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

вирішив:

У задоволення позову ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Служби безпеки України (адреса Україна, 01034, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 33 ЄДРПОУ 00034074 ) про визнання протиправним та скасування наказу – відмовити.
Копію рішення направити сторонам у справі (їх представникам) відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Вісьтак М.Я.