Справа № 358/585/26  Провадження № 2/358/729/26   	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року м. Богуслав 
Богуславський районний Київської області в складі головуючого судді Лебединець Г.С., секретар судового засідання Ведмеденко І.В. розглянув у підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 , представник позивача - адвокат Чайка Ольга Вікторівна до Богуславської міської ради Київської області про визнання права власності на майно,

В С Т А Н О В И В: 
Позивач, інтереси якого представляє адвокат Чайка О.В. звернувся в суд із позовом, у якому просить визнати за ним право власності на гараж 1988 року забудови, загальною площею 30,30 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що ним в 1988 році було збудовано гараж за адресою: АДРЕСА_1 . 20.01.1988 на підставі рішення Виконавчого комітету Богуславської міської ради народних депутатів №05-02/622 від 20.01.1988 року за рахунок вільних земель держземфонду йому було надано земельну ділянку для будівництва гаража по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією архівного витягу з рішення №05-02/662 від 20.01. 1988 року. В адміністративному порядку позивач не може вирішити питання про визнання за собою права власності на вказане нерухоме майно, оскільки згідно ч. 1 ст. 376 ЦК України воно є самочинним будівництвом, а тому він був змушений звернутися до суду із вказаним позовом.
В судове засіданні позивач та його представник не з`явились, від представника надійшла заява про слухання справи у їх відсутність, позов підтримують та просять його задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, проте в матеріалах справи наявна заява про слухання справи у його відсутність, позов визнає. 
Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
З урахуванням зазначеного положення ЦПК України та клопотання учасників справи суд вирішив за можливе розглянути справу за їх відсутності.
Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч. 3 ст.200, ч. 4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову на підготовчому судовому засіданні.
Дослідив матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_2 надана земельна ділянка для будівництва гаража по АДРЕСА_1 , за рахунок вільних земель держземфонду, що підтверджується випискою з рішення Виконавчого комітету Богуславської міської ради народних депутатів №05-02/622 від 20.01.1988. – а.с.13.
Відповідно до довідки КП КОР «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» №БЦ1307/1 від 20.03.2026 станом до 01.01.2013 року на гараж по АДРЕСА_1 державна реєстрація не проводилась. – а.с.17.
Із копії технічного паспорта на гараж, виготовленого 26.02.2026 року Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОЕКТ-МОНТАЖ-БУД», вбачається, що по АДРЕСА_1 розташований гараж, 1988 року забудови, загальною площею 30,30 кв.м., що також підтверджується витягом з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва. – а.с.18-22.
Технічним звітом № 434/25.02-26 від 25.02.2026, складеним експертом з технічного обстеження будівель і споруд ТОВ «Проект - Монтаж - Буд» ОСОБА_3 підтверджується, що гараж, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зведений (побудований) без істотних порушень будівельно-технічних норм та правил, стан (зазначеної споруди) гаража на даний час дозволяє безпечно його експлуатувати. – а.с.14-15.
Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч.4 ст. 375 ЦК України - правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.
Згідно ст. 376 ЦК суди, розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно власником земельної ділянки.
Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває право власності на нього. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
ВП ВС у справі № 916/1174/22 від 15.11.2023, прийшла до висновку, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки з огляду на те, що стаття 376 ЦК України розміщена у главі 27 "Право власності на землю (земельну ділянку)", тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю.
Згідно роз`яснень, що містяться в абзаці 4 пункту 9 та в пункті 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього. Разом із цим, власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно, а тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.
У постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у № 61-33701св18 зроблено висновок про те, що суд має повноваження визнавати право власності на об`єкт самочинного будівництва виключно у двох випадках: право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно; на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Таким чином, підставою набуття права власності на самочинне будівництво власником земельної ділянки є не порушення прав інших осіб.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.
Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Згідно постанови КГС ВС від 12.03.2024 № 904/3504/22, належними вимогами, які може заявити особа – власник земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є, зокрема, вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. 
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а згідно ст. 5 Кодексу, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Судовим розглядом не встановлено обставин, що набуття права власності на самочинне будівництво позивачем порушує права інших осіб.
Представник відповідача - Богуславської міської ради Київської області, який обізнаний про розгляд справи та суть позовних вимог, будь яких заперечень з приводу задоволення позову не висловив, що може свідчити про те, що його права не порушуються.
Визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. 
Враховуючи наведене вище, оцінив зібрані докази у сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню.
З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст. 4, 5, 10, 11, 200, 206, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд -
ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право власності на гараж 1988 року забудови загальною площею 30,30 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: суддя 	Г. С. Лебединець