ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1358/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/2813/26 Категорія: на ухвалу  	Душин О.В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2026 року м. Черкаси 

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т. Л. 	
судді секретар	Василенко Л.І., Новіков О. М. Івануса А.Д.	

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Кравченка Романа Михайловича на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30.04.2026 (суддя в суді першої інстанції Душин О. В.) про відмову в забезпеченні позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

у квітні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Разом з позовною заявою, ОСОБА_1 подано до суду заяву про забезпечення позову в порядку і на підставі ст.ст. 149-153 ЦПК України.
В заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 просив:
-накласти арешт на земельну ділянку кадастровий номер 7124384500:01:002:0481, площею 0,226 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, місце розташування: АДРЕСА_1 ;
-накласти арешт на земельну ділянку кадастровий номер 71243845:01:002:0482, площею 0,25 га. цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, місце розташування: АДРЕСА_1 ;
-накласти арешт у межах заявлених позовних вимог на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 74,1 кв.м. та житловою площею 47,3 кв.м. із господарськими будівлями і спорудами, а також на будівельні матеріали, обладнання, конструктивні елементи та поліпшення, створені під час реконструкції вказаного житлового будинку, добудови прибудов, будівництва сараю «Ж», гаража «3», вигрібної ями, огорожі, воріт, хвіртки та інших споруд, технічні характеристики яких відображені у технічному паспорті від 28.09.2020;
-заборонити ОСОБА_2 , державним реєстраторам, нотаріусами та іншими особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження, поділу, об`єднання, зміни власника, передачі в іпотеку, оренду, встановлення обтяжень або іншого розпорядження земельних ділянок кадастрові номери 7124384500:01:002:0481, 7124384500:01:002:0482 та житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрована як одноосібний власник спірного нерухомого майна, а тому враховуючи предмет позову про поділ цього майна, в разі незабезпечення позову, вона має об`єктивну реальну можливість вчинення дій, які можуть в подальшому утруднити чи унеможливити виконання рішення суду про задоволення позову або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.
Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30.04.2026 в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що предметом позову є визнання заповіту недійсним, тому на думку суду заходи забезпечення позов не є співмірними, адекватними і необхідними для забезпечення виконання судового рішення, оскільки предметом спору є визнання недійсним заповіту, а отже виконання рішення не потребує вчинення активних дій у зв`язку з тим, що ухвалення судом рішення буде констатовано дійсність чи недійсність заповіту, а інших позовних вимог позивачем не заявлено. 
Суд також виходив з того, що ним не встановлено наявність реальної загрози унеможливлення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів ОСОБА_1 , а заявником не доведено, що забезпечення позову саме шляхом накладення арешту на майно стане ефективним засобом забезпечення прав позивача. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Кравченко Р. М. просить скасувати ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30.04.2026 як незаконну та ухвалити постанову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову. Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати, понесені у зв`язку з поданням апеляційної скарги.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції безпідставно та помилково вважав, що предметом позовних вимог є визнання заповіту недійсним. Такий висновок прямо суперечить матеріалам справи, змісту позовної заяви та змісту заяви про забезпечення позову. Предметом спору у даній справі є поділ спільного майна подружжя, а заявлені заходи забезпечення спрямовані на збереження саме того майна, щодо якого виник спір. Оскільки право власності на спірне майно зареєстровано за відповідачем, тому ОСОБА_2 до вирішення спору по суті має об`єктивну можливість розпорядитися цим майном: відчужити його третім особам, передати в іпотеку, оренду, провести поділ або об`єднання земельних ділянок, змінити реєстраційні дані чи створити інші обтяження. Судом не враховано реального ризику утруднення виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог, тому судова ухвала не може залишатися в силі та підлягає скасуванню. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Питання про застосування заходів забезпечення позову, яке вирішувалося судом в оскаржуваній ухвалі, регламентується Главою 10 Розділу І ЦПК України. 
Частиною 2 ст. 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті – це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Частиною 1 статті 150 ЦПК України передбачено види забезпечення позову, зокрема, п. 1 – шляхом накладення арешту на майно та п. 2- заборони вчиняти певні дії.
Згідно ч. 10 ст. 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Таким чином при розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.
Окрім того, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Верховний Суд у постанові від 03.11.2020 у справі № 910/7716/20 при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
У даній справі предметом спору є визнання майна, спільною сумісною власністю та його поділ між подружжям.
Висновки суду, приведені в мотивувальній частині ухвали про те, що спір стосується визнання недійсним заповіту є безпідставними та помилковими, не відносяться до предмету спору у даній справі, не відповідають змісту позовної заяви та заяви про застосування заходів забезпечення позову, про що правильно зазначено в апеляційній скарзі.
Власником спірного майна у даній справі є відповідач, яка має об`єктивну можливість розпорядитися цим майном на власний розсуд, в тому числі відчужити його третім особам, передати в іпотеку, оренду, провести поділ або об`єднання земельних ділянок, змінити реєстраційні дані чи створити інші обтяження. 
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 4 ст. 334 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації.
Оскільки в разі вчинення відповідачем будь-яких дій, в разі яких буде відчужене майно, є обґрунтовані підстави вважати, що це призведе до ускладнення можливого виконання рішення суду і позивачу доведеться звертатися з новими позовами до третіх осіб, оскаржувати правочини, реєстраційні дії або обтяження, що суперечить завданню цивільного судочинства та праву на ефективний судовий захист.
Отже висновки суду першої інстанції з посиланням на відсутність підстав для забезпечення позову є необґрунтованими.
На думку колегії суддів, враховуючи предмет позову у даній справі та встановлені судом обставини є необхідним вжити заходи забезпечення позову у спосіб заборони відповідачу ОСОБА_2 , державним реєстраторам, нотаріусам та іншим особам вчиняти будь-які дії щодо відчуження, поділу, об`єднання, зміни власника, передачі в іпотеку, оренду, встановлення обтяжень або іншого розпорядження земельних ділянок та будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 . 
Одночасно апеляційний суд звертає увагу на те, що забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.
При цьому, апеляційний суд вважає, що такий вид забезпечення позову як накладення арешту на майно, (такі вимоги також заявлено ОСОБА_1 ) не буде повністю відповідати вимогам закону та принципу балансу інтересів сторін, адже застосування такого виду забезпечення позову як арешт полягає не тільки в обмеженні права володіння і розпорядження спірним майном, але й у праві на користування таким майном (державний виконавець при здійсненні виконання судового рішення про забезпечення позову, відповідно до вимог ЗУ «Про виконавче провадження», має здійснити опис арештованого майна за актом арешту і опису майна, та вчинити відповідні дії по забороні будь-яким особам використовувати таке майно за призначенням, обмеживши до нього доступ), що може привести до необґрунтованого обмеження власника майна, серед якого є і житлові приміщення, оскільки застосування арешту унеможливлює реальне користування житлом і призводить до порушення житлових прав власника майна, яка поживає в даному будинку разом із дітьми.
Більше того, колегія суддів звертає увагу на те що законодавець у ч. 1 ст. 150 ЦПК відокремлює (а не ототожнює) такі види забезпечення позову як накладення арешту та заборону вчиняти певні дії. В даній справі заявником не доведено суду необхідність одночасного застосування двох різних видів забезпечення позову: як арешт, враховуючи його специфічність, а саме: неможливість фактичного використання власником свого майна, і заборону вчиняти певні дії, при застосуванні якого особа може володіти і користуватися майном, однак позбавлена можливості розпоряджатися ним.
Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що належним видом забезпечення позову, який відповідатиме меті застосування такого забезпечення, буде саме застосування заборони вчиняти певні дії щодо спірного майна.
Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, тому колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та ухвалення постанови про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 з вищеприведених мотивів постанови апеляційного суду. 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30.04.2026 про відмову у забезпеченні позову у даній справі слід скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у судовому рішенні, обставинам справи та прийняти постанову про часткове задоволення клопотання позивача про вжиття заходів забезпечення позову. 
Разом з тим, вимога апеляційної скарги про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, понесених у зв`язку з поданням апеляційної скарги не підлягає задоволення, як така, що заявлена передчасно, оскільки в даному випадку питання розподілу судових витрат підлягає вирішенню судом за наслідком розгляду справи по суті та ухвалення відповідного рішення.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

у х в а л и в :

апеляційну скаргу – задовольнити частково.
Ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30.04.2026 про відмову у забезпеченні позову – скасувати.
Заяву представника ОСОБА_1 – адвоката Кравченка Романа Михайловичапро вжиття заходів забезпечення позову у даній справі – задовольнити частково.
У якості забезпечення позову у цивільній справі № 705/2813/26 заборонити відповідачу ОСОБА_2 , державним реєстраторам, нотаріусам та іншим особам вчиняти будь-які дії щодо відчуження, поділу, об`єднання, зміни власника, передачі в іпотеку, оренду, встановлення обтяжень або іншого розпорядження земельних ділянок кадастрові номери 7124384500:01:002:0481, 7124384500:01:002:0482 та будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 до набрання судовим рішенням по справі законної сили.
У задоволенні решти вимог заяви про забезпечення позову – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 22.05.2026.

Суддя-доповідач

Судді