Справа № 127/34365/25
Провадження № 22-ц/801/1298/2026
Категорія: 30
Головуючий у суді 1-ї інстанції Жмудь О. О.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року	Справа № 127/34365/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Міхасішина І. В., Стадника І. М
Секретар: Закернична А. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 березня 2026 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_4 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування рішення державного реєстратора, 
Рішення ухвалив суддя Жмудь О. О.
Рішення ухвалено о 12:00 год у м. Вінниці
Дата складання повного тексту рішення – 20 березня 2026 року, 

В с т а н о в и в :

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , за участю третьої особи без самостійних вимог – ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. 
Свої вимоги мотивував наступним. 23 грудня 2011 року між позивачем та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб.
17 грудня 2014 року він придбав у приватну особисту власність квартиру АДРЕСА_1 . Незважаючи на те, що квартира придбана під час шлюбу із ОСОБА_3 , квартира не входила до складу спільної сумісної власності подружжя, що підтверджує нотаріально посвідчена заява дружини ОСОБА_3 від 17 грудня 2014 року.
02 серпня 2017 року він видав довіреність на ім`я дружини ОСОБА_3 , якою уповноважив дружину управляти та розпоряджатись всім його майном, на випадок необхідності, без наміру фактичного відчуження належного йому майна. Видача довіреності мала формальний характер, була надана для вирішення поточних питань у разі його відсутності. Жодних вказівок чи згоди на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири він не надавав.
04 серпня 2017 року він виїхав із території України на постійне проживання в Австралію, де і проживає на даний час.
29 вересня 2017 року заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/17223/17 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Насправді шлюбні відносини між сторонами фактично продовжувалися, шлюб був розірваний для сприяння отримання ним громадянства Австралії.
У період коли між ними офіційно не було зареєстровано шлюб, у них виник конфлікт, у ході якого ОСОБА_3 , діючи на підставі довіреності, 25 лютого 2020 року уклала нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, що належала йому на праві особистої приватної власності, зі своєю матір`ю ОСОБА_2 . Метою укладення правочину було штучне відчуження його нерухомості на користь матері відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_2 з подальшим оформленням права власності на саму ОСОБА_3 .
Укладений 25 лютого 2020 року та завірений нотаріально договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 , в особі ОСОБА_3 , що діяла на підставі довіреності, та ОСОБА_2 вчинявся внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, з огляду на наступне.
Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, запис про право власності № 35662524 від 25 лютого 2020 року, на підставі рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Плахотнюк Олени Владиленівни на підставі договору купівлі-продажу номер 491 від 25 лютого 2020 року, зареєстровано право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 .
Фактична передача квартири за укладеним договором від продавця до покупця не відбулася. ОСОБА_3 продовжувала проживати у спірній квартирі, а ОСОБА_2 залишалася проживати за своєю адресою: АДРЕСА_3 .
Договір купівлі-продажу квартири був укладений від його імені без його реального волевиявлення та всупереч його внутрішній волі.
Жодних грошових коштів за спірним договором купівлі-продажу ні він, ні його довірена особа від ОСОБА_2 не отримували. З огляду на відому йому інформацію, ОСОБА_2 не мала реальної фінансової можливості придбати квартиру за вказаною в договорі ціною, оскільки не володіє значними заощадженнями, працює прибиральницею та отримує мінімальну заробітну плату. Її чоловік ОСОБА_4 у період до та після укладення правочину стабільного доходу не мав. Додаткових джерел прибутку або пенсій у сім`ї також не існує.
Після укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_2 не здійснювала жодних дій щодо користування, утримання чи розпорядження квартирою.
Після певного проміжку часу конфлікт між ним та ОСОБА_3 було врегульовано, однак квартира вже була відчужена на користь ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу від 25 лютого 2020 року. Про укладення договору купівлі-продажу належної йому квартири він не знав, дізнався про цей факт лише у вересні 2025 року від ОСОБА_3 
10 грудня 2022 року він повторно уклав із ОСОБА_3 шлюб на території Австралії. Наразі дружина ОСОБА_3 проживає в Австралії. Квартира, що є предметом спору, на цей час зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_2 .
Таким чином договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 був укладений формально, з метою перереєстрації права власності на матір ОСОБА_3 – ОСОБА_2 . Фактичної передачі квартири не відбулося, і ОСОБА_3 продовжувала користуватися нею до моменту свого переїзду за кордон.
З огляду на викладене просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 25 лютого 2020 року між ОСОБА_1 , в особі ОСОБА_3 , що діяла на підставі довіреності, посвідченої 02 серпня 2017 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Стеблюк Н. В. за реєстром № 1597, та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Плахотнюк О. В. і зареєстрований в реєстрі за № 491; скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Плахотнюк О. В. про державну реєстрацію прав та обтяжень, на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 426564505101.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 березня 2026 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_4 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування рішення державного реєстратора, відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити його позов.
Зазначив, що рішення суду вважає незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права та всупереч правовій позиції Верховного Суду; судом неповно з`ясовані обставини справи, а висновки, викладені у рішенні суду не відповідають обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції не врахував обставин, які свідчать про зловмисну домовленість, якими є те, що фактична передача квартири за укладеним договором від продавця до покупця не відбулася. ОСОБА_3 продовжувала проживати у спірній квартирі з моменту укладення договору і до свого виїзду за кордон, а покупець ОСОБА_2 залишилася проживати за своєю адресою. Після виїзду до Австралії ОСОБА_3 продовжувала сплачувати комунальні платежі за цю квартиру. Тобто покупець після укладення договору купівлі-продажу не здійснювала жодних дій щодо користування, утримання чи розпорядження квартирою. Отже, наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони та другою стороною правочину підтверджується сукупністю обставин, які свідчать про узгодженість їхніх дій та спрямованість на досягнення результату, невигідного для довірителя, а саме: вибір контрагента в особі матері представника, відсутність грошової компенсації за продаж квартири, не узгодженість дій представника із власником майна та відсутність фактичних змін у користуванні квартирою. Дії ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є узгодженими, вчиненими всупереч інтересам ОСОБА_1 та спрямованими на досягнення спільного результату – відчуження його майна на свою користь, що свідчить про наявність умисної домовленості.
В ході здійснення даного правочину ОСОБА_1 зазнав негативних економічних наслідків, а саме: з його особистої приватної власності було вилучено дороговартісний об`єкт нерухомого майна, але жодної грошової компенсації за продаж нерухомого майна ні довіритель, ні його представник від ОСОБА_2 не отримували.
Тобто при продажі спірної квартири довіритель набув лише негативних наслідків, водночас обопільну вигоду від такого відчуження отримали відповідачі: ОСОБА_2 отримала у власність квартиру без грошових витрат, а ОСОБА_3 створила передумови для її подальшого переоформлення на себе. У зв`язку із його незгодою з таким наслідками, ОСОБА_1 звернувся до суду для відновлення порушеного права.
Позивач вважає, що він довів наявність усіх обставин, які є необхідними ознаками для визнання правочину таким, що вчинений у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, у зв`язку із чим просить визнати спірний правочин недійсним.
Також вважає необґрунтованою відмову суду у прийнятті заяв відповідачів про визнання позову, оскільки суд першої інстанції не постановив про це відповідну ухвалу, а просто зазначив, що дані заяви не є обов`язковою умовою для задоволення позову. Відповідачі скористалися своїм правом визнати позовні вимоги, що жодним чином не порушувало права, свободи чи інтереси інших осіб.
При відмові у задоволенні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності відповідача на спірне майно, суд у цьому випадку не надав правильної оцінки доказам та не врахував вимоги постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 753/7290/17.
Відзив на апеляційну скаргу позивача не надійшов.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Хейніс О. Г. підтримав апеляційну скаргу і просить її задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, надіслала заяву, якою повідомила про те, що апеляційну скаргу вона визнає обґрунтованою в повному обсязі та просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .
Представник відповідача ОСОБА_3 – адвокат Гуща Я. В. у судовому засіданні визнала апеляційну скаргу, просить її задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 визнала апеляційну скаргу, просить задовольнити її. 
Третя особа ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 17 грудня 2014 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л. В. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 3170 договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_1 купив у ОСОБА_5 квартиру номер АДРЕСА_1 (а. с. 9-12).
17 грудня 2014 року приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В. посвідчила та зареєструвала в реєстрі за № 3168 заяву ОСОБА_3 , зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_3 повідомляє, що грошові кошти на придбання квартири номер АДРЕСА_1 , не є спільною сумісною власністю та належить її чоловіку – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особисто (а. с. 13).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 грудня 2014 року за ОСОБА_1 зареєстровано квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 426564505101 (а. с. 14).
02 серпня 2017 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Стеблюк Н. В. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 1597 довіреність, зі змісту якої встановлено, що ОСОБА_1 уповноважує ОСОБА_3 управляти і розпоряджатися усім належним йому на праві власності рухомим і нерухомим майном на території України, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, у тому числі житловими будинками, квартирами, нежилими будівлями та приміщеннями, земельними ділянками, гаражами, транспортними засобами, цінними паперами, укладати усі незаборонені законом договори щодо управління та розпорядження майном, в тому числі: купувати, продавати, приймати в дар, обмінювати, передавати в заставу (іпотеку) за його зобов`язаннями та зобов`язаннями третіх осіб і приймати у заставу (іпотеку) будь-яке майно, здійснювати розрахунки за укладеними правочинами, договорами, укладати правочини про розірвання, припинення та зміну умов договорів і правочинів тощо.
Довіреність видана з правом передоручення повноважень третім особам строком на п`ять років і дійсна до другого серпня дві тисячі двадцять другого року, якщо не буде скасована ОСОБА_1 раніше цієї дати у встановленому для того порядку (а. с. 15-18).
29 вересня 2017 року заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/17223/17 розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Рішення набрало законної сили 10 жовтня 2017 року (а. с. 19-20).
25 лютого 2020 року приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О.В. посвідчила та зареєструвала в реєстрі за № 491 договір купівлі-продажу, відповідно до якого, громадянка України ОСОБА_3 , діюча на підставі довіреності від 02 серпня 2017 року за реєстровим № 1597 від імені громадянина ОСОБА_6 (продавець), продала, а покупець ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 60,2 кв. м, у тому числі житлова площа – 36,8 кв. м., в підвалі приміщення під сарай площею 2,1 кв. м. Документом, що підтверджує право приватної власності продавця на відчужувану квартиру, є договір купівлі-продажу, посвідчений Рудик Л. В., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 17 грудня 2014 року за реєстром № 3170. Продаж вчинено за 600 000,00 грн., які представник продавця отримала від покупця повністю до підписання цього договору. Продавець в особі представника і покупець ствердили, що зазначена ціна відповідає їх волевиявленню, є остаточною і змінам після укладення цього договору не підлягає. На час підписання цього договору не мають один до одного жодних претензій щодо проведення розрахунків (а. с. 21-22).
Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, запис про право власності № 35662524 від 25 лютого 2020 року, на підставі рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Плахотнюк О. В. на підставі договору купівлі-продажу серії та номера 491 від 25 лютого 2020 року, зареєстровано право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 (а. с. 23).
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно 11 жовтня 2001 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 4217, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є: батько ОСОБА_4 , мати ОСОБА_2 (а. с. 24).
Згідно довідки квартального комітету Малі Хутори Центр № 572 від 08 вересня 2025 року ОСОБА_7 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 32).
МКП «УК «Житло-Гарант» 29 вересня 2025 року видано архівну довідку № 968 станом на 31 травня 2023 року, відповідно до якої ОСОБА_3 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 01 серпня 2017 року (а. с. 33).
Відповідно до нотаріально завіреного перекладу свідоцтва про шлюб 10 грудня 2022 року в Олд Тауер Хаус, Перт, Західна Австралія, зареєстровано належним чином шлюб між ОСОБА_8 та Світланою Тернавською (а. с. 34-38).
При ухваленні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів на підтвердження вчинення договору купівлі-продажу спірного майна від 25 лютого 2020 року внаслідок зловмисної домовленості продавця ОСОБА_3 із покупцем ОСОБА_2 , що виключає можливість визнання цього договору недійсним на підставі статті 232 ЦК України. Позивач добровільно видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_3 на розпорядження належним йому на праві приватної власності нерухомим майном. На момент укладання оспорюваного договору купівлі-продажу квартири довіреність була дійсною, не була припинена чи скасована у встановленому законом порядку, не визнана судом недійсною та була вчинена у відповідності до вимог закону. Ці обставини позивач не оспорював. Він, як повнолітня та дієздатна особа, повинен був розуміти правові наслідки своїх дій і те, що він наділив ОСОБА_3 , у тому числі, правом продажу належного йому майна на умовах, визначених повіреним. Обґрунтування вимог, що викладені у позовній заяві, суперечать змісту самої довіреності від 02 серпня 2017 року, де чітко прописані повноваження, надані позивачем ОСОБА_3 , в тому числі і на розпорядження належним йому на праві приватної власності нерухомим майном без обмежень. В матеріалах справи відсутні належні, достатні, достовірні та допустимі докази недобросовісності дій відповідача ОСОБА_3 , як контрагента за оскаржуваним договором купівлі-продажу. Обставини не отримання позивачем коштів після відчуження майна, не доведені належними та допустимими доказами, та неспроможні підтвердити поза розумним сумнівом наявність зловмисної домовленості продавця і покупця при вчиненні договору купівлі-продажу. Позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію права власності відповідача на спірне нерухоме майно та їх обтяжень, як похідна вимога, не може бути задоволена окремо від вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
За змістом статей 317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Правовою підставою позову ОСОБА_1 зазначив статтю 232 ЦК України, яка встановлює недійсність правочину: стаття 232 ЦК України – «Правові наслідки правочину, який вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною», за правилами якої правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним (частина 1); Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними (частина 2).
При вирішенні даного спору про визнання недійсним договору купівлі-продажу, слід встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання такого правочину недійсним саме на момент його вчинення і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Згідно з частиною першою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Відповідно до частин першої і третьої статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє (ч. 1); представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (ч. 3).
Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).
За правилами статті 244 ЦК України  представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.  Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.  Довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, встановлених частиною четвертою цієї статті (стаття 245 ЦК України).
По справі встановлено, що ОСОБА_1 підписав 02 серпня 2017 року довіреність, якою уповноважив ОСОБА_3 управляти і розпоряджатися усім належним йому на праві власності рухомим і нерухомим майном на території України, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, у тому числі житловими будинками, квартирами, нежилими будівлями та приміщеннями, земельними ділянками, гаражами, транспортними засобами, цінними паперами, укладати усі незаборонені законом договори щодо управління та розпорядження майном, в тому числі: купувати, продавати, приймати в дар, обмінювати, передавати в заставу (іпотеку) за його зобов`язаннями та зобов`язаннями третіх осіб і приймати у заставу (іпотеку) будь-яке майно, здійснювати розрахунки за укладеними правочинами, договорами, укладати правочини про розірвання, припинення та зміну умов договорів і правочинів тощо. Довіреність видана з правом передоручення повноважень третім особам строком на п`ять років і дійсна до другого серпня дві тисячі двадцять другого року, якщо не буде скасована ОСОБА_1 раніше цієї дати у встановленому для того порядку. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Стеблюк Н. В. та зареєстрована в реєстрі за № 1597.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Згідно з частиною першою статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.
Відповідно до тлумачення статті 232 ЦК України під зловмисною домовленістю потрібно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, яку представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен втілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. В основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання.
Отже, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України потрібно встановити умисел у діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Водночас не має значення, чи одержав учасник такої домовленості будь-яку вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Для задоволення позову згідно зі статтею 232 ЦК України потрібно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діяв у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Критерій «зловмисність» не залежить від того, чи був спрямований умисел повіреного на власне збагачення чи завдання шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розбіжність між волею довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2025 року у справі № 149/646/23, від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц , від 22 квітня 2019 року у справі № 623/2518/17.
Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (постанова Верховного Суду від 22 червня 2020 року у справі № 177/1942/16-ц).
Велика Палата Верховного Суду, наголошуючи на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно вимог статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.  Ці дані встановлюються такими засобами:  1) письмовими, речовими і електронними доказами;  2) висновками експертів;  3) показаннями свідків.
Докази мають бути: належними (стаття 77 ЦПК України); допустимими (стаття 78 ЦПК України); достовірними (стаття 79 ЦПК України); достатніми (стаття 80 ЦПК України).
При вирішенні даного спору, суд першої інстанції встановив, що позивач не надав належних, достатніх, достовірних і допустимих доказів на підтвердження вчинення оспорюваного договору купівлі-продажу внаслідок зловмисної домовленості продавця ОСОБА_3 із покупцем ОСОБА_2 , тобто, позивач не спростував презумпції правомірності оспорюваного правочину, укладеного від його імені представником на підставі чинної довіреності, оскільки не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження обставин про те, що ОСОБА_3 діяла у власних інтересах при відчуженні належної позивачу ОСОБА_1 квартири.
З огляду на встановлене висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є обґрунтованим.
Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги в тому, що фактична передача квартири за укладеним договором від продавця до покупця не відбулася, ОСОБА_3 продовжувала проживати у спірній квартирі, сплачувала комунальні платежі за цю квартиру, а покупець ОСОБА_2 залишилася проживати за своєю адресою і не здійснювала жодних дій щодо користування, утримання чи розпорядження придбаною квартирою.
На законність оскаржуваного рішення суду не впливають посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що він зазнав негативних економічних наслідків, а саме: з його особистої приватної власності було вилучено дороговартісний об`єкт нерухомого майна, але жодної грошової компенсації за продаж нерухомого майна ні він, ні його представник ОСОБА_3 не отримали від ОСОБА_2 , оскільки це не відповідає фактичним обставинам справи та позивачем не надано належних доказів цьому.
Так, згідно посвідченої 02 серпня 2017 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Стеблюк Н. В. довіреності, ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 управляти і розпоряджатися усім належним йому на праві власності рухомим і нерухомим майном на території України, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, у тому числі житловими будинками, квартирами, нежилими будівлями та приміщеннями, земельними ділянками, гаражами, транспортними засобами, цінними паперами, укладати усі незаборонені законом договори щодо управління та розпорядження майном, в тому числі: купувати, продавати, приймати в дар, обмінювати, передавати в заставу (іпотеку) за його зобов`язаннями та зобов`язаннями третіх осіб і приймати у заставу (іпотеку) будь-яке майно, здійснювати розрахунки за укладеними правочинами, договорами, укладати правочини про розірвання, припинення та зміну умов договорів і правочинів тощо. Довіреність видана строком на п`ять років і дійсна до другого серпня дві тисячі двадцять другого року, якщо не буде скасована ОСОБА_1 раніше цієї дати у встановленому для того порядку.
Станом на день укладення та підписання оспорюваного договору купівлі-продажу квартири – 25 лютого 2020 року, довіреність була дійсною. Матеріали справи не містять відомостей про її скасування ОСОБА_1 раніше визначеної в ній дати.
Крім того цією довіреністю ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 отримувати належне йому на будь-яких підставах майно, гроші тощо.
У пункті 5 договору купівлі-продажу квартири від 25 лютого 2020 року зазначено, що оціночна вартість відчужуваної квартири складає 596 693,00 грн., згідно звіту про незалежну оцінку майна, складеного ФОП ОСОБА_9 13 лютого 2020 року. 
У пункті 3 договору зазначено, що продаж вчинено за 600 000,00 грн., які представник продавця отримала від покупця повністю до підписання цього договору. Продавець в особі представника і покупець ствердили, що зазначена ціна відповідає їх волевиявленню, є остаточною і змінам після укладення цього договору не підлягає. На час підписання цього договору не мають один до одного жодних претензій щодо проведення розрахунків.
Договір підписаний обома сторонами: продавцем в особі представника ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_2 , які цими підписами засвідчили про те, що цей договір прочитаний особисто, зміст його їм зрозумілий і відповідає їх волі.
Таким чином позивачем не доведено, в межах таких заявлених ним позовних вимог, не отримання грошової компенсації за продаж нерухомого майна, оскільки таку компенсацію отримала його представник за довіреністю ОСОБА_3 , на що позивач надав їй такі повноваження.
Неспроможними є також твердження позивача в апеляційній скарзі про необґрунтованість відмови суду у прийнятті заяв відповідачів про визнання ними позову, адже відповідачі скористалися своїм правом визнати позовні вимоги, що жодним чином не порушувало права, свободи чи інтереси інших осіб.
Так, згідно положень статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві  (частина 1). У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (частина 4).
До суду першої інстанції відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_2 подали заяви про визнання позову.
Врахувавши, що таке визнання позову суперечить закону, суд першої інстанції вірно не задовольнив такі заяви і продовжив судовий розгляд. 
Відповідач ОСОБА_3 подала 10 червня 2026 року до суду апеляційної інстанції заяву про визнання апеляційної скарги обґрунтованою в повному обсязі.
Відповідно до частини 4 статті 364 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї, а інша сторона має право визнати апеляційну скаргу обґрунтованою в повному обсязі чи в певній частині до закінчення апеляційного провадження. Визнання апеляційної скарги іншою стороною враховується судом апеляційної інстанції у частині наявності або відсутності фактів, які мають значення для вирішення справи.
Дана заява врахована судом апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги про неврахування висновків Верховного Суду, наведених в апеляційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки суду першої інстанції не суперечать висновкам Верховного Суду.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду першої інстанції.
За таких обставин суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права при вирішення спору по суті та не допустив порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскарженого рішення суду. Суд зробив обґрунтовані висновки по суті спору з урахуванням доказів, наданих сторонами.
На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд, 

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:         М. В. Матківська

Судді:          І. В. Міхасішин

І. М. Стадник

Повне судове рішення складено 10 червня 2026 року