УХВАЛА

29 червня 2026 року 
м. Київ
cправа № 912/2283/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кролевець О.А. - головуючий, Баранець О.М., Мамалуй О.О.,
розглянувши матеріали касаційної скарги Приватного підприємства "Агрофірма "Перспектива"
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 20.05.2026
(головуючий - Кощеєв І.М., судді Дармін М.О., Іванов О.Г.)
та рішення Господарського суду Кіровоградської області від 08.12.2025
(суддя - Кузьміна Б.М.)
у справі №912/2283/25 
за позовом Приватного підприємства "Агрофірма "Перспектива"
до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області
про стягнення 348 900,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

У 2025 році Приватне підприємство "Агрофірма "Перспектива" звернулось до Господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача в рахунок відшкодування майнової шкоди грошових коштів у розмірі 348 900,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправними діями щодо безпідставного вилучення у позивача майна протоколом огляду від 01.07.2025, внаслідок чого завдано майнову шкоду (збитки) на загальну суму 348 900,00 грн.

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 08.12.2025 у справі №912/2283/25, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 20.05.2026, відмовлено у задоволенні позову.

10.06.2026 Приватне підприємство "Агрофірма "Перспектива" звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 20.05.2026 та рішення Господарського суду Кіровоградської області від 08.12.2025 у справі №912/2283/25.

Перевіривши матеріали касаційної скарги Приватного підприємства "Агрофірма "Перспектива", Суд дійшов висновку, що слід відмовити у відкритті касаційного провадження з огляду на наступне.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, передбачених підпунктами "а-г" цієї норми.

За змістом ч. 7 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2025 року встановлений у розмірі 3 028,00 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 163 ГПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом спору у справі №912/2283/25 є стягнення 348 900,00 грн, тобто ціна позову є меншою за п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на 2025 рік - 1 514 000,00 грн), тому в розумінні ГПК України судові рішення у цій справі не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пп. "а-г" п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Водночас у п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України передбачено випадки наявності підстав для перегляду в касаційному порядку судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Разом з тим, скаржник у касаційній скарзі зазначає про наявність підстав для перегляду у касаційному порядку оскаржуваних судових рішень, що передбачена пп. пп. "а", "в" п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України. Необхідність відкриття касаційного провадження обґрунтовує тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, що полягає у наступному. Суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні позовних вимог через те, що на їх думку спір у цій справі виник у зв`язку з протиправними, на переконання позивача, діями посадової особи Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області, вчинених у рамках кримінального провадження внесених до ЄРДР №42025120040000061 від 16.05.2025, а перевірка правомірності таких діянь з огляду на положення ГПК України знаходиться поза межами юрисдикції господарського суду, адже їх оскарження має здійснюватися у порядку, встановленому КПК України. По суті, суди у справі №912/2283/25 пов`язали можливість стягнення збитків у межах господарського судочинства за протиправні дії чи бездіяльність співробітника поліції під час розслідування кримінального провадження виключно із встановленням чи не встановленням протиправної діяльності/бездіяльності у межах кримінального судочинства. В той же час у п. 5.30 постанови від 12.03.2019 у справі №920/715/17 Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи виключну правову проблему стосовно самостійного встановлення господарськими судами незаконності дій органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, під час розгляду справ про відшкодування шкоди, дійшла висновку, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази. Різниця між фактичними обставинами у нашій справі й у справі №920/715/17 полягає лише у тому, що у нас мова йде про незаконні дії по самому вилученню майна, а у справі №920/715/17 предметом розгляду була незаконна бездіяльність стосовно не повернення майна, коли такий обов`язок вже існував у співробітника поліції. Таким чином станом на сьогодні залишається не вирішеним питання права щодо того, чи може суд господарської юрисдикції на підставі поданих сторонами доказів самостійно оцінювати правомірність/неправомірність саме дій співробітника поліції вчинених ним під час розслідування кримінального провадження, у тому числі дій щодо вилучення майна. При цьому під час розгляду справи №912/2283/25 постало ще одне правове питання, а саме щодо можливості встановлення в межах господарського судочинства під час розгляду позову про стягнення збитків правомірності/неправомірності дій співробітника поліції на підставі рішень його процесуального керівника - прокурора. Скаржником у касаційній скарзі зазначалось, що процесуальний керівник дізнавача у кримінальному провадженні виніс постанову про відмову у погодженні клопотання дізнавача про арешт вилученої сільськогосподарської техніки у якій по суті зробив висновок про відсутність достатніх підстав для її вилучення, тобто про порушення дізнавачем вимог ст. 167 КПК України, проте суди у справі №912/2283/25 безпідставно відкинули вказану постанову прокурора як неналежний доказ протиправних дій співробітника поліції. Окрім того, через великий розмір завданих збитків вказана справа має також дуже важливе значення для самого підприємства.

Проте Суд вважає, що наведені у касаційній скарзі доводи, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки зазначені доводи зводяться до заперечення встановлених судами обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного викладення обставин справи, до переоцінки доказів, які були здійсненні судами під час розгляду справи по суті і в цілому до заперечення результату розгляду справи. 

Крім того, посилання скаржника, що справа №912/2283/25 має важливе значення для скаржника визнаються необґрунтованими, оскільки вищевказані доводи зводяться до незгоди із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій і в цілому до заперечення результату розгляду справи, що не може свідчити про винятковість справи.

Суд зазначає, що незгода із рішенням судів попередніх інстанцій не свідчить про їх незаконність, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття таких рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь скаржника є звичайним передбачуваним процесом.

Рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23 жовтня 1996 року; "Brualla Gomez de la Torre v. Spain" від 19 грудня 1997 року).

Таким чином, у Верховного Суду є право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у ч. 1 ст. 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями ст. 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.

Оскільки предметом спору у справі №912/2283/25 є стягнення грошової суми, що є меншою, ніж п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а в касаційній скарзі не наведено іншого обґрунтування щодо наявності підстав, передбачених пп. "а-г" п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України, то касаційну скаргу Приватного підприємства "Агрофірма "Перспектива" подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Враховуючи вищевикладене, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного підприємства "Агрофірма "Перспектива" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 20.05.2026 та рішення Господарського суду Кіровоградської області від 08.12.2025 у справі №912/2283/25 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 293 ГПК України.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:
1.Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного підприємства "Агрофірма "Перспектива" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 20.05.2026 та рішення Господарського суду Кіровоградської області від 08.12.2025 у справі №912/2283/25.
2.Копії ухвали надіслати учасникам справи.
3.Надіслати скаржнику касаційну скаргу разом з доданими до неї матеріалами. Копію касаційної скарги залишити у Верховному Суді.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя О.А. Кролевець

Судді О.М. Баранець

О.О. Мамалуй