Справа № 347/1982/25 
Провадження № 22-ц/4808/627/26 
Головуючий у 1 інстанції ДРАЧ Д. С. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої (суддя-доповідач)  Пнівчук О. В.,
суддів:     Луганської В. М., Мальцевої Є. Є.,
секретаря      Панасюк В. О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Косівського районного суду в складі судді Драч Д. С., ухвалене 30 січня 2026 року в м. Косові Івано-Франківської області, у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору позики у формі боргової розписки недійсним, 
в с т а н о в и в :
У вересні 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_5 про визнання договору позики у формі боргової розписки недійсним.
Позов обгрунтовували тим, що між ними з одного боку та відповідачкою ОСОБА_5 укладений договір позики грошових коштів в сумі 61 468 доларів США, які позичальники зобов`язувались в солідарному порядку повернути до 26.01.2019, на підтвердження чого було написано розписку. Рішенням Косівського районного суду від 26.08.2020 у справі №347/1779/19 з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 стягнуто заборгованість за договором в розмірі 61 468 доларів США. Рішенням Косівського районного суду від 24.08.2023 у справі №347/193/22 за цим же договором стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 заборгованість в розмірі 60 458,23 доларів США та 3% річних у розмірі 5 515,44 доларів США. 
Зазначає, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розписки не писали, після її тексту не ставили підпис, коштів у відповідачки не позичали, та не мають будь-яких зобов`язань перед нею. ОСОБА_3 хоч і власноруч написав розписку та підписав її, проте на її виконання жодних коштів не отримував. 
Посилається на те, що розписка підписана особами на початку боргового документа, а не в кінці – після тексту, з якого б вбачався обов`язок повернення коштів. Розписку підписано тільки ОСОБА_3 , а підписи ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 під її текстом відсутні. Разом з тим підпис перед текстом документа не виконує посвідчувальної функції щодо його змісту, а може виконувати інші завдання, зокрема візування. Належним виконанням вимог щодо підписання письмового документа є здійснення особою підпису після основного тексту цього документа чи відомостей про його додатки.
Звертає увагу, що текст у розписці, з якого вбачається обов`язок повернення ОСОБА_5 коштів написаний ОСОБА_3 , а не іншими позивачами, які виконали тільки рукописний текст перед своїми підписами, що підтверджується висновком експерта. Враховуючи те, що підписи ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 після тексту розписки відсутні, останні їх в дійсності не підписували і власноруч не писали, то не можна вважати, що останнім реально було передано кошти, які є предметом договору, та те, що в них було волевиявлення на взяття у позику в ОСОБА_5 і повернення їй коштів в сумі 61 468 доларів США, а відтак в цій частині договір позики підляє визнанню недійсним з підстав ч.1 ст.1051, ч.3 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України.
Більше того в в розписці, написаній ОСОБА_3 , не міститься відомостей про взяття ним коштів в борг та дати їх отримання. Натомість зазначено про обов`язок повернення суми до 26.01.2019, тобто в день написання розписки. На думку представника позивачів, вказане свідчить про відсутність реально укладеного договору позики між сторонами. За наведених обставин просив визнати недійсним договір позики грошових коштів від 26.01.2019. 
Рішенням Косівського районного суду від 30 січня 2026 року, з врахуванням ухвали про виправлення описки від 03 лютого 2026 року, в задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 витрати на правничу допомогу в сумі 40 000,00 грн.
Не погодившись із рішенням суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу. Просили скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
В обгрунтування апеляційної скарги зазначили, що суд не звернув увагу на те, що розписка підписана особами, на початку боргового документа, а не в його кінці – після тексту, в якому зазначено обов`язок повернення коштів. Саму розписку підписав одноосібно ОСОБА_3 , натомість підписи інших позивачів відсутні. Проте, ОСОБА_3 не міг писати розписку від імені членів своєї сім`ї, оскільки такі повноваження в нього були відсутні.
Вказують, що розписка не містить вказівки про взяття коштів в борг та дати їх отримання. Натомість зазначено про обов`язок повернення боргу до 26.01.2019, тобто день написання розписки. На думку апелянтів, суд не врахував, що розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Вважають, що рішення Косівськго районного суду у справі №347/1779/19 від 26.08.2020 та у справі №347/193/22 від 24.08.2023, якими стягнуто заборгованість за вказаною борговою розпискою, не містять преюдиційних фактів щодо обставин цієї справи, оскільки не досліджувалось питання дійсності договору.
Посилаються також на те, що розмір правової допомоги у 40 000,00 грн стягнутих з них на користь відповідача є завищеним та не відповідає критеріям складності та обсягу виконаних адвокатом робіт, розумності розміру таких витрат. Так, відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг від 30.09.2025 адвокатом надано ОСОБА_5 тільки одну правову послугу, а саме підготовка відзиву на 5 сторінок тривалістю 8 годин, що не може коштувати 40 000,00 грн. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 покликалась на законність та обґрунтованість рішення суду. Натомість, доводи апеляційної скарги вважає такими, що не містять підстав для його скасування. 
Представавник ОСОБА_1 – адвокат Загарія О. Д. у судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференцзв`язку, підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.
ОСОБА_5 доводи скарги не визнала, посилаючись на законність та обґрунтованість висновків суду, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Апелянти ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, надіслали на адресу суду заяву в якій підтримуючи доводи скарги, просили здійснювати розгляд справи без їх участі. 
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення.
За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, виходив з того, що спірна розписка, написана ОСОБА_3 від свого імені та від імені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 містить умови отримання позичальниками від позикодавця в борг визначеної грошової суми із зобов`язанням її повернення у визначений строк, а тому є документом, що підтверджує боргове зобов`язання. Ці обставини були встановлені рішеннями суду, якими стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 кошти в сукупній сумі 61468 доларів США за спірною борговою розпискою, в тому числі, в солідарному порядку.
З таким висновком суду колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до розписки позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , вказавши свої паспортні дані, зобов`язуються в солідарному порядку повернути 61 468 $ (шістдесят одну тисячу чотириста шістдесят вісім доларів США), станом на 26.01.2019, взяті у ОСОБА_5 , паспорт НОМЕР_1 , інд.код НОМЕР_2 , до 26.01.2019. У разі невиконання позивачі зобов`язуються повернути цю суму майном еквівалентним сумі боргу.
Із висновку експерта №СЕ-19/109-24/8082-ПЧ від 23.08.2024 вбачається, що на експертизу надано розписку про повернення коштів у сумі 5250 (п`ять тисяч двісті п`ятдесят) доларів США від 25.06.2019 року; розписку про повернення коштів у сумі 50000 (п`ятдесят тисяч) доларів США від 24.07.2024 року; розписку про повернення коштів у сумі 61 468 (шістдесят одну тисячу чотириста шістдесят вісім) доларів США. Для порівняльного матеріалу надано експериментальні зразки підписів та зразки почерків ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 . Судовий експерт прийшов до висновку, що рукописні записи та підписи від імені ОСОБА_2 у розписках про повернення коштів виконані ОСОБА_2 , рукописні записи та підписи від імені ОСОБА_1 у розписках про повернення коштів виконані ОСОБА_1 , рукописні записи та підписи від імені ОСОБА_4 у розписках про повернення коштів виконані ОСОБА_4 , рукописні записи та підписи від імені ОСОБА_3 у розписках про повернення коштів виконані ОСОБА_3 .
Заочним рішенням Косівського районного суду від 26.08.2020 у справі №347/1779/19 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 61468 доларів США та 9 989,20 грн судового збору. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18.03.2021 та постановою Верховного Суду від 23 грудня 2022 року зазначене рішення залишено без змін.
Рішенням Косівського районного суду від 24.08.2023 року у справі 347/193/22 позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за тим же договором позики задоволено. Стягнуто в солідарному порядку із ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики в розмірі 60 458, 23 доларів США, та 3% річних у розмірі 5 515, 44 доларів США.
22 квітня 2025 року ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Загарії О. Д. на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24 серпня 2023 року. Постановою Верховного Суду від 24 грудня 2025 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Загарії О. Д. на зазначену ухвалу апеляційного суду залишено без задоволення.
Колегія суддів ураховує, що спір стосується факту укладення договору позики між сторонами, його змісту та виконання.
Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до частин першої-третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своїми правовими характеристиками договір позики є реальним, оплатним чи безоплатним договором, на підтвердження якого могла бути надана розписка.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).
Позивачі заперечували факт укладення договору позики, його підписання, отримання грошових коштів на виконання договору.
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У матеріалах справи наявна копія договору позики, справжність якого ставиться під сумнів іншою стороною договору.
Встановлено, що оригінал оспорюваної розписки знаходиться у матеріалах справи №347/1779/19 та був оглянутий під час її розгляду. 
Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи оспорюваної розписки, долученим позивачами до матеріалів справи, встановлено, що підписи позивачів на розписці виконані ними особисто.
Встановлено, що на договорі позики містяться чотири підписи, зокрема: позичальника ОСОБА_3 , його дружини ОСОБА_2 та їх дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Безпідставними є твердження скаржників щодо відсутності факту передання коштів, оскільки письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (постанова Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20).
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачі не укладали договору позики, не підписували його і не отримували за ним грошових коштів спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.
Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину. Саме на позивача покладений тягар доказування у справах про визнання правочину недійсним.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені в порядку, передбаченому процесуальним законодавством, у процесуальній формі, а тому немає необхідності встановлювати їх знову.
Під час розгляду справ №347/1779/19 та 347/193/22 досліджувалось питання укладення договору позики та станом на час ухвалення рішення досліджувались докази, на які посилається апелянт в справі, що переглядається. Разом з тим встановлені обставини не спростовані скаржниками.
В даній справі преюдиційним є той факт, що спірна розписка, написана ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 містить умови отримання позичальниками від ОСОБА_5 в борг визначеної грошової суми із зобов`язанням її повернення у визначений строк.
Таким чином судом встановлені обставин, що стосуються сторін у справі, що переглядається, а саме факт укладення та дійсність договору позики.
Відповідно до ч. 5 статті 82 ЦПК обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
За таких обставин суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення по суті спору.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходив з положень ч.1 ст.141 ЦПК України та вважав за необхідне стягнути з позивачів солідарно понесені відповідачем витрати на правничу допомогу в сумі 40 000 грн, які документально підтверджені копією договору про надання правової допомоги від 11.09.2025 року та актом приймання-передачі наданих послуг №2 від 30.09.2025 року.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з цим висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Згідно з положеннями частини другої статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, у разі відмови - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
З матеріалів справи вбачається, що АО «Трая» надавало ОСОБА_5 правову допомогу на підставі договору про надання правової допомоги від 11 вересня 2025 року (а.с. 58-59).
Відповідно до п. 4.2, 4.3 договору розмір гонорару становить 5 000,00 грн за одну годину роботи. За результатами надання правової допомоги складається акт. Що підписується представниками кожної зі сторін.
Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг від 30 вересня 2025 року АО «Трая» здійснило підготовку відзиву у справі тривалістю 8 годин та вартістю 40 000,00 грн (а.с. 60).
Аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану відповідачу, колегія суддів враховує таке.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті іншою стороною в порядку компенсації сплаченого адвокату гонорару, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
Водночас апеляційний суд зауважує, що для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, постанова Верховного Суду від 31 липня 2025 року у справі № 404/5951/23).
Крім того, згідно з пунктом пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року (справа №686/5757/23) врахувала, що сторона не подала клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, доводів щодо неспівмірності витрат не заявляв.
При цьому Велика Палата Верховного Суду наголосила, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
Врахувавши конкретні обставини цієї справи, Велика Палата Верховного Суду дійшла переконання, що зазначені адвокатом витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критерію розумності їхнього розміру з огляду на підготовку лише одного процесуального документа - відзиву на касаційну скаргу, зміст якого частково дублює зміст відзивів на позовну заяву та апеляційну скаргу.
Колегія суддів, виходячи з конкретних обставин справи, її складності, ціни позову, обсягу виконаної адвокатами роботи, а саме подання відзиву на позовну заяву, враховуючи вимоги розумності і справедливості, вважає, що зазначений заявником розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн неспівмірний з наданими стороні справи послугами, що суперечить принципу розподілу судових витрат.
Враховуючи співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, зваживши на необхідність дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 10 000 грн, оскільки такий розмір витрат відповідатиме критерію обґрунтованості, розумності розміру витрат на правничу допомогу, з урахуванням конкретних обставин справи, її складності, необхідних процесуальних дій сторони.
Також колегія не може погодитись з висновком суду першої інстанції про солідарне стягнення з відповідачів судових витрат.
Стягуючи судові витрати із позивачів солідарно, суд не звернув уваги, що таке суперечить приписам ст. 141 ЦПК України.
Аналогічні роз`яснення містить п.35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», згідно якого солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.
Суд наведеного не врахував, що потягло ухвалення помилкового рішення в частині розподілу судових витрат.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат не ґрунтується вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.
Згідно підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 374, 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задовольнити частково.
Рішення Косівського районного суду від 30 січня 2026 року в частині стягнення судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 по 2 500,00 грн з кожного судових витрат, понесених на правову допомогу в суді першої інстанції.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 30 квітня 2026 року.

Головуюча        О. В. Пнівчук
Судді:         В. М. Луганська
Є. Є. Мальцева