Номер провадження: 22-ц/813/3197/26 
Справа № 501/3865/24
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2026 року          м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал»
відповідач – ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» в інтересах якого діє адвокат Городніщева Єлизавета Олегівна
на рішення Чорноморського міського суду Одеської області від 02 червня 2025 року
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2024 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» звернувся до Чорноморського міського суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, згідно якого просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості в розмірі 90 951,20 грн, а саме:
- вимоги, які виникли на підставі Договору факторингу №24.05/2024 загальною сумою 14480 грн, які складаються з заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) у розмірі 2000 грн., суми заборгованості за процентами нарахованих первісним кредитором - 10080 грн, нараховані проценти за 60 календарних днів - 2400 грн;
- вимоги, які виникли на підставі Договору факторингу №27.05/24-Ф загальною сумою 76471,20 грн, які складаються з заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) у розмірі 19000 грн, суми заборгованості за процентами нарахованих первісним кредитором - 34785,20 грн, нараховані проценти за 60 календарних днів - 22686 грн.
Позов обґрунтований тим, що 13.09.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Лінеура Україна» укладено електронний договір №3978075 про надання споживчого кредиту, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 2 000,00 грн зі строком кредиту 360 днів, датою повернення кредиту є 07.09.2024.
Представник позивача вказує, що ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором №3978075 виконало, надало ОСОБА_1 кредит у сумі 2 000,00 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача.
Первісним кредитором у період з 13.09.2023 по 24.05.2024 здійснено нарахування процентів за користування кредитними коштами за стандартною процентною ставкою та нараховано проценти у розмірі 10080,00 грн.
Відповідач вказує, що часткова оплата відповідачем процентів за користування кредитом є підтвердженням волевиявлення відповідача на добровільне виконання умов договору, тому станом на 24.05.2024 загальна сума заборгованості за Договором №3978075 від 13.09.2023 склала: тіло кредиту 2000 грн., суми заборгованості за процентами - 10080 грн.
Представник позивача вказує, що 24.05.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу за №24/05/2024, згідно умов якого клієнт - ТОВ «Лінеура Україна» відступило фактору - позивачу права грошової вимоги за кредитним договором. Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Лінеура Україна» повідомило відповідача шляхом направлення на його електронну пошту зазначену при укладенні кредитного договору відповідного повідомлення.
Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача по кредитному договору перед позивачем не сплачена і складає 12080 грн, з якої заборгованість за основним боргом (сумою кредиту) - 2000 грн, заборгованість за процентами - 10080 грн.
Позивач стверджує у позові, що станом на дату укладання Договору факторингу строк кредиту не закінчився тому в межах строку дії Договору у період з 24.05.2024 по 22.07.2024 здійснено нарахування процентів за стандартною процентною ставкою у сумі 2400 грн.
Також, позивач стверджує, що 24.08.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» укладено електронний договір №6997527 про надання споживчого кредиту, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 19 000,00 грн зі строком кредиту 360 днів, датою повернення кредиту є 18.08.2024.
Представник позивача вказує, що ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором № 6997527 виконало, надало ОСОБА_1 кредит у сумі 19 000,00 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача.
Відповідач вказує, що часткова оплата відповідачем тіла кредиту та процентів за користування кредитом є підтвердженням волевиявлення відповідача на добровільне виконання умов договору.
Представник позивача вказує, що 27.05.2024 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу за № 27.05/24-Ф, згідно умов якого клієнт - ТОВ «Авентус Україна» відступило фактору - позивачу права грошової вимоги за кредитним договором. Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Авентус Україна» повідомило відповідача шляхом направлення на його електронну пошту зазначену при укладенні кредитного договору відповідного повідомлення.
Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача по кредитному договору перед позивачем не сплачена і складає 76471,20 грн, з якої заборгованість за основним боргом (сумою кредиту) - 19000 грн, заборгованість за процентами - 22686 грн.
Порушення відповідачем зобов`язань по кредитним договорам щодо своєчасного погашення кредиту зумовило звернення позивача до суду з відповідним позовом.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Чорноморського міського суду Одеської області від 02 червня 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» (ЄДРПОУ 44559822) суму заборгованості в розмірі 90 951,20 грн, а саме за вимогами:
- які виникли на підставі Договору факторингу №24.05/2024 загальною сумою 14480, які складаються з заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) у розмірі 2000 грн., суми заборгованості за процентами нарахованих первісним кредитором - 10080 грн., нараховані проценти за 60 календарних днів - 2400 грн.;
- які виникли на підставі Договору факторингу №27.05/24-Ф загальною сумою 76471,20 грн., які складаються з заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) у розмірі 19000 грн., суми заборгованості за процентами нарахованих первісним кредитором - 34785,20 грн., нараховані проценти за 60 календарних днів - 22686 грн.
Стягнуто із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» (ЄДРПОУ 44559822) судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.
В задоволені решти вимог відмовити.

Рішення суду вмотивовано тим, що вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення витрат на правничу допомогу то суд прийшов до висновку про їх незадоволення, оскільки заявником не надано до суду документів, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог відносно розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» в інтересах якого діє адвокат Городніщева Є.О. подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що оскаржувана частина рішення прийнята з порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення Чорноморського міського суду Одеської області від 02.06.2025 року у справі № 501/3865/24 в частині відмови у задоволенні стягнення судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. Також, сторона скаржників просить стягнути з ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в апеляційній інстанції у сумі 4000 грн.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга, вмотивована тим, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні вимог позивача про стягнення судових витрат, не врахував надані представником позивача докази понесених судових витрат на правничу допомогу, а також правові висновки Верховного Суду з цього приводу.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Учасники провадження в судове засідання не з`явились, про дату, час та порядок розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду або розгляд справи в режимі відеоконференції не подавали.
Сторона скаржників повідомлена шляхом надсилання судової повістки до їх особистого електронного кабінету, що підтверджується довідкою про її доставку. Крім того, в поданій апеляційній скарзі сторона скаржників просила проводити розгляд справи без їх участі.
Судова повістка надіслана відповідачу ОСОБА_1 повернулась на адресу суду без вручення адресату з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», але з огляду на положення п.4 ч.6 ст. 272 ЦПК України, відповідач вважається таким, що отримав цю поштову кореспонденцію, а відтак і повідомлений про розгляд справи.
Неявка в судове засідання зазначених вище учасників справи, зважаючи на положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному перегляду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому її розгляді, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

13.09.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Лінеура Україна» укладено електронний договір №3978075 про надання споживчого кредиту, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 2 000,00 грн зі строком кредиту 360 днів, датою повернення кредиту є 07.09.2024 (а.с.46-64 т.1).
ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором №3978075 виконало, надало ОСОБА_1 кредит у сумі 2 000,00 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача.
Первісним кредитором у період з 13.09.2023 по 24.05.2024 здійснено нарахування процентів за користування кредитними коштами за стандартною процентною ставкою та наразована проценти у розмірі 10080,00 грн.
Часткова оплата відповідачем процентів за користування кредитом є підтвердженням волевиявлення відповідача на добровільне виконання умов договору, тому станом на 24.05.2024 загальна сума заборгованості за Договором №3978075 від 13.09.2023 склала: тіло кредиту 2000 грн., суми заборгованості за процентами - 10080 грн. (а.с.105-119 т.1).
24.05.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу за №24/05/2024, згідно умов якого клієнт - ТОВ «Лінеура Україна» відступило фактору - позивачу права грошової вимоги за кредитним договором. Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Лінеура Україна» повідомило відповідача шляхом направлення на його електронну пошту зазначену при укладенні кредитного договору відповідного повідомлення (а.с.90-92, 192-200 т.1).
Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача по кредитному договору перед позивачем не сплачена і складає 12080 грн., з якої заборгованість за основним боргом (сумою кредиту) - 2000 грн., заборгованість за процентами - 10080 грн. (а.с.94-104 т.1).
Станом на дату укладання Договору факторингу строк кредиту не закінчився тому в межах строку дії Договору у період з 24.05.2024 по 22.07.2024 здійснено нарахування процентів за стандартною процентною ставкою у сумі 2400 грн.
24.08.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» укладено електронний договір №6997527 про надання споживчого кредиту, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 19 000,00 грн зі строком кредиту 360 днів, датою повернення кредиту є 18.08.2024 (а.с.40-41, 65-74 т.1).
ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором №6997527 виконало, надало ОСОБА_1 кредит у сумі 19 000,00 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача.
Часткова оплата відповідачем тіла кредиту та процентів за користування кредитом є підтвердженням волевиявлення відповідача на добровільне виконання умов договору.
27.05.2024 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу за №27.05/24-Ф, згідно умов якого клієнт - ТОВ «Авентус Україна» відступило фактору - позивачу права грошової вимоги за кредитним договором. Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Авентус Україна» повідомило відповідача шляхом направлення на його електронну пошту зазначену при укладенні кредитного договору відповідного повідомлення (а.с.5-10 т.2).
Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача по кредитному договору перед позивачем не сплачена і складає 76471,20 грн., з якої заборгованість за основним боргом (сумою кредиту) - 19000 грн., заборгованість за процентами - 22686 грн., що підтверджується копією розрахунку заборгованості за договором №6997527 (а.с.105-119 т.1).
Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» (позивач) є фінансовою установою, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи ФК №В0000495 від 21.01.2022, видане НБУ та витягом з Державного реєстру фінансових установ про видачу ліцензій для здійснення діяльності з надання фінансових послуг, в тому числі і на надання послуг факторингу, яка видана позивачам НБУ від 24.01.2022 (а.с.216 т.1).
На підтвердження витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції стороною позивача було надано: договір про надання правової допомоги №17/07-2024 від 17.07.2024 (а.с.229-231 т.1), у відповідності до умов якого, адвокату було доручено здійснити стягнення суми боргу в судовому порядку, а саме, встановити обставини справи, зібрати та аналізувати докази і документи, підготувати необхідні документи, сформувати правову позицію по справі, зняти копії документів, скласти та подати позовну заяву, що підтверджується актом про надання правової допомоги (а.с.120 т.1) та рахунок на оплату по замовленню №4370/26/08 від 26.08.2024 на суму 10 000,00 грн. (а.с.93).
На підтвердження витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції стороною позивача надано: Ордер серія АІ 1844527; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю; Договір № 10/12-2024 про надання правової допомоги від 10.12.2024 року; рахунок на оплату № 115-10/12-2024 від 04.06.2025 року; платіжну інструкцію від 10.06.2025 року №7045; Акт від 10.06.2025 року № 115 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) згідно Договору № 10/12-2024 від 10.12.2024 року.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується, в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу, а тому в цій частині і переглядається апеляційним судом.

У ЦПК України (Цивільному процесуальному кодексі) питання розподілу судових витрат між сторонами врегульовано статтею 141 ЦПК України.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Відмовляючи у стягненні витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано до суду документів, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції.
Із положень ч.ч. 1-5 ст. 137 ЦПК України слідує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Питання стягнення судових витрат неодноразово було предметом дослідження Верховного Суду, у зв`язку з чим судом була напрацьована численна судова практика.
Зокрема Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2022 року у справі №128/1326/18 зробив наступні висновки, зазначивши:
«У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися».
Тобто у ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-п /провадження № 14-382цс191, в якому було звернуто увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постановах від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та від 26 травня 2020 року справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 44217св18).
Вказана правова позиція однозначно застосована Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 19.05.2021 року у справі №754/12116/18, у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19, Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 02 вересня 2020 року у справі №329/766/18, та Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду в постанові від 26.06.2019 року у справі №813/481/18 та в постанові від 21.01.2021 року у справі №280/2635/20.
В постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20 касаційний суд зробив наступні висновки: «Верховний Суд неодноразово викладав позицію про те, що можуть бути відшкодовані судові витрати на професійну правничу допомогу після розгляду справи судом та подання відповідних доказів у строки, встановленні процесуальним законодавством.
Зважаючи на правові висновки Верховного Суду, апеляційним судом не може бути враховано обґрунтування суду першої інстанції про те, що заявником не надано доказів на підтвердження фактичної сплати коштів, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оскільки такі витрати за надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи лише мають бути сплачені.

Як вбачається з матеріалів справи, представником відповідача до суду першої інстанції були подані належним чином засвідчені копії наступних документів: договір про надання правової допомоги №17/07-2024 від 17.07.2024 (а.с.229-231 т.1), у відповідності до умов якого, адвокату було доручено здійснити стягнення суми боргу в судовому порядку, а саме, встановити обставини справи, зібрати та аналізувати докази і документи, підготувати необхідні документи, сформувати правову позицію по справі, зняти копії документів, скласти та подати позовну заяву, що підтверджується актом про надання правової допомоги (а.с.120 т.1) та рахунок на оплату по замовленню №4370/26/08 від 26.08.2024 на суму 10 000,00 грн. (а.с.93).

Так, у Рішенні по справі «Белоусов проти України» (Заява №4494/07) ЄСПЛ дійшов висновку, що витрати, які мають бути сплачені за договором адвокату, слід розглядати як фактично понесені:
«115. Суд зазначає, що хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Як видно з матеріалів справи, пан Вущенко представляв заявника протягом провадження у Суді, отже, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважав витрати «фактично понесеними».
Такий же висновок ЄСПЛ викладений у рішенні по справі «Савін проти України» (Заяви №34725/08):
«96. Суд зазначає, що, хоча заявник ще не оплатив адвокатські послуги, він зобов`язаний оплатити їх відповідно до договірних зобов`язань. Як вбачається з матеріалів справи, пан Крістенко представляв заявника протягом усього провадження у Суді, а тому мас право вимагати оплати його послуг за договором. Відповідно Суд вважає ці витрати «фактичними».
У постанові Верховного Суду від 09.04.2019 у справі № 826/2689/15 вказано «чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості».

Проте, суд першої інстанції на вищенаведене уваги не звернув, чим допустив порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції дійсно були понесені судові витрати на правничу допомогу адвоката Столітій М.М.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір — обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Апеляційний суд враховує, що позивачем не було подано клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, проте під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.

Так, з урахуванням критеріїв співмірності складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин даної справи, колегія суддів вважає, що зазначені представником ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн є недостатньо обґрунтованими.
Наголошується, що критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям.
Враховуючи, що судові засідання за участі сторони позивача у справі не проводились, тобто, обсяг наданої представником позивача правничої допомоги фактично обмежується складанням позовної заяви та декількох заяв про розгляд справи за відсутності сторони позивача та заяви про зміну учасника справи.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, та враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, судова колегія суддів враховуючи, що Верховний Суд у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 534/14/20 (провадження № 61-6638св22) зазначив, що «…надані адвокатом своїй клієнтці такі послуги, як: опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення відповідної судової практики, визначення правової позиції у справі; складання клопотань про долучення до матеріалів справи письмових доказів; складання вступного слова не є тими послугами, які є необхідними, а тому такі послуги не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною…», прийшла до висновку, що на користь ТОВ «ФК «Фінтраст України» з ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 5 000 грн.
Розмір понесених витрат на таку суму на переконання суду апеляційної інстанції відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт.

Щодо заявленої вимоги сторони скаржника про стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 4000 грн колегія суддів приходить наступного висновку.
Відповідно до ст. 133 ЦПК Україна, правнича допомога є складовою судових витрат.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Оскільки рішення суду першої інстанції по суті судом апеляційної інстанції не переглядалося, тому відсутні підстави щодо розподілу судових витрат в суді апеляційної інстанції та задоволення клопотання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу надану в суді апеляційної інстанції.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про зміну рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та прийняти в цій частині нового судового рішення, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді першої інстанції, в розмірі 5 000 грн, в решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Фінтраст Україна» в інтересах яких діє адвокат Городніщева Єлизавета Олегівна — задовольнити частково.

Рішення Чорноморського міського суду Одеської області від 02 червня 2025 року - скасувати в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу та прийняти в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» (ЄДРПОУ 44559822) витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді першої інстанції, в розмірі 5 000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає чинності з дня її проголошення.
Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький