КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа № 363/3623/24
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2961/2025 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Рейнарт І.М. 
суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
при секретарі Ящуку Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Михайлова Сергія Вікторовича на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 серпня 2024 року (суддя Чірков Г.Є.) у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про встановлення факту, що має юридичне значення,
встановив:

у липні 2024 року заявник звернувся до суду із заявою, у якій просив встановити його особу, встановити факт його перебування у громадянстві СРСР та встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.
Мотивуючи подану заяву, заявник зазначав, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Києві. У 1971-1979 роках він проживав з батьками у м. Борзя, Читинської області РРФСР, де 12 травня 1988 року отримав радянський паспорт. У 1989 році він повернувся до Києва, де проживав та був зареєстрований з 1988 року по 1994 рік у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, він ніколи не отримував паспорт громадянина України, а радянський паспорт разом з трудовою книжкою та свідоцтвом про народження він втратив у 1995 році. 13 березня 2024 року він звернувся до Солом`янського відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про оформлення паспорта громадянина України у формі IDкартки, однак отримав відмову, у зв`язку з відсутністю доказів належності до громадянства України.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22 серпня 2024 року у задоволенні заяви відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Михайлов С.В. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити, посилаючись на неповне встановлення судом першої інстанції обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Представник заявника вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що процедуру встановлення особи заявника вже проведено, а його особу встановлено актом установлення особи Солом`янського відділу ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 13 березня 2024 року, однак таке встановлення особи 

ОСОБА_1 відбувалось в рамках процедури, затвердженої Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2016 року № 745), але ніяк не згідно Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», оскільки він його не має, а тому встановлення особи ОСОБА_1 підлягає у судовому порядку саме для подачі заяви про належність до громадянства України.
Також, представник заявника зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував покази свідка, сестри заявника, ОСОБА_2 , яка проживала з ним з народження до досягнення ОСОБА_1 повноліття, після чого він кілька разів приїздив до неї у гості, тобто вона фактично підтвердила особу заявника, але суд не надав цьому належну оцінку.
Представник заявника посилається на те, що факт перебування ОСОБА_1 в громадянстві СРСР підтверджується відповіддю на адвокатський запит з Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, згідно якої ОСОБА_1 реєстрував місце проживання за паспортом громадянина СРСР серії НОМЕР_1 , який було видано Борзинським РВВС Читинської області 6 липня 1979 року, на що суд першої інстанції не звернув увагу. Крім цього, представник заявника вважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про недоведеність заявником факту постійного проживання у місті Києві станом на 1991 рік, оскільки згідно листа Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації заявник був зареєстрований у АДРЕСА_1 з 8 липня 1988 року по 28 липня 1992 року та з 28 липня 1992 до 25 вересня 1994 року.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області - Дехтяров В.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечує та просить рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що надане заявником свідоцтво про народження лише підтверджує факт його народження у 1951 році, однак не місце народження та належність до громадянства України. При цьому заявником не було надано документів із його фотозображенням та не залучено свідків, які могли б підтвердити його особу та факт проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення заявника ОСОБА_1 та його представника - адвоката Михайлова С.В., які апеляційну скаргу підтримали, представника Центрального міжрегіонального управління ДМС у місті Києві та Київській області - Дехтярова В.В., який проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, повторно виданим Подільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 25 липня 2023 року, згідно якого його батьками були ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Також у свідоцтві зазначено, що народження ОСОБА_1 зареєстровано у актовому записі № 617 від 8 червня 1951 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції міста Києва (с.с.5).
Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, відомості про дитину до актового запису здійснені 

на підставі довідки від 23 травня 1951 року, виданої 2-ю міською лікарнею м. Києва (с.с.86-88).
Отже, ОСОБА_1 народився у місті Києві. 
Відповідно до Інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи, наданої 2 квітня 2024 року Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Борзинським РВВС Читинської обл. 6 липня 1979 року, був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , тимчасово: з 8 липня 1988 року по 8 червня 1989 року; з 4 серпня 1989 року по 28 липня 1992 року; з 25 вересня 1992 року по 3 червня 1994 року (с.с.59-60).
13 березня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського відділу Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою про оформлення паспорта громадянина України у вигляді ID-картки у зв`язку із втратою паспорта громадянина колишнього СРСР.
Актом установлення особи, складеним завідувачем сектору громадянства Солом`янського відділу ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області Ткачук І.М. 13 березня 2024 року, ОСОБА_2 підтвердила, що на фото № 1 зображений її рідний брат по маминій лінії ОСОБА_1 (с.с.61-62).
Рішенням Солом`янського відділу ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області від 18 квітня 2024 року в оформленні паспорта громадянина України ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку із не встановленням його належності до громадянства України (с.с.6, 43-45).
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів, які б безсумнівно підтверджували факт проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.
Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що сумнівним є той факт, що ОСОБА_1 , загубивши свій паспорт у 1997 році, протягом 25 років не звертався до уповноважених органів з цим питанням, натомість звернувся лише 13 березня 2024 року, не повідомивши при цьому правоохоронні органи та не вживши добросовісних заходів для відновлення втрачених документів.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.
Відповідно до частини першої статті 3, статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.
Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких визначений частиною першою статті 315 ЦПК України. 
Частиною першою статті 315 ЦПК України регламентовано розгляд справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Це можуть бути справи про встановлення фактів родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної 

особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Щодо встановлення особи ОСОБА_1 в судовому порядку

Надання адміністративної послуги з оформлення паспорта громадянина України регламентовано Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», Законом України «Про громадянство України».
Згідно з підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» паспорт громадянина України відноситься до документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, і оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру.
Частиною першою статті 4 вказаного Закону передбачено, що Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про реєстрацію місця проживання чи місця перебування. 
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» ідентифікація особи - це встановлення особи шляхом порівняння наданих даних (параметрів), у тому числі біометричних, з наявною інформацією про особу в реєстрах, картотеках, базах даних тощо.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» розпорядник Реєстру - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Пунктом 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360, визначено, що Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, який 

реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України (далі - Порядок № 302).
У пунктах 38-40 Порядку № 302 передбачено, що після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється паспорт. Ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру. Ідентифікація особи, на ім`я якої оформляється паспорт і стосовно якої відсутня інформація в базах даних Реєстру, здійснюється відповідно до наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій.
У виключних випадках за результатами перевірок, за якими особу не ідентифіковано, проводиться процедура встановлення особи (пункт 43 Порядку № 302).
Зокрема, цим пунктом визначено, що у разі неподання особою, яка досягла 18-річного віку, документів з фотокартками, проводиться процедура встановлення особи шляхом надсилання запитів щодо перевірки документів та інформації, зазначеної заявником у письмовому зверненні, зокрема до Мін`юсту, територіальних органів Національної поліції, ДПС, навчальних закладів, військових частин, територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, установ виконання покарань, для отримання інформації з наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій, у тому числі фотокартки особи, яка дасть змогу ідентифікувати особу. В процесі перевірки береться до уваги вся інформація, яку повідомив заявник. Одночасно проводиться перевірка за даними обліку територіальних органів та територіальних підрозділів ДМС. Перевірка стосовно осіб, які проживають на тимчасово окупованій території України проводиться, зокрема за даними Державного реєстру виборців шляхом надсилання запитів до відповідних відділів ведення Державного реєстру виборців. У разі відсутності документів з фотокарткою/відцифрованим образом обличчя особи, отриманих з державних, єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій, та за результатами перевірок, за якими особу не ідентифіковано, проводиться процедура встановлення особи шляхом опитування свідків, які були зазначені заявником. Свідками можуть бути дієздатні один із членів сім`ї особи (у тому числі колишня дружина/чоловік), близька особа або сусід, які досягли 14-річного віку та мають документи, що посвідчують особу, які підлягають обов`язковому пред`явленню. Для підтвердження того, що особа є членом сім`ї або близькою особою, подаються документи, що посвідчують відповідні факти (свідоцтво про шлюб, свідоцтво про розірвання шлюбу, свідоцтво про народження, рішення суду та інші документи). У разі відсутності зазначених документів такі відомості перевіряються за наявними даними державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій. Для підтвердження зареєстрованого місця проживання сусіди особи подають довідку про реєстрацію місця проживання, видану органом реєстрації в установленому законодавством порядку, або витяг з реєстру територіальної громади, а в разі їх відсутності такі відомості перевіряються за наявними даними відомчої інформаційної системи ДМС або за відомостями, внесеними до документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документа, що посвідчує особу та підтверджує спеціальний статус. За результатами опитування свідків складається акт встановлення особи за формою, визначеною МВС. У разі встановлення 

працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС факту невідповідності відомостей, що містяться в документах, поданих заявником та/або свідками, відомостям, що містяться в наявних обліках ДМС, інших державних та єдиних реєстрах, інших інформаційних базах, що перебувають у власності держави, процедура встановлення особи не проводиться.
Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» у разі неможливості встановити особу розпорядником реєстру особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. До завершення процедури встановлення особи державною міграційною службою України та (або) прийняття відповідного рішення суду, документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, не видаються.
Враховуючи наведені норми законодавства, заявник має право на встановлення відповідного факту, що має юридичне значення, у порядку, визначеному частиною першою статті 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».
У розумінні частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом. Водночас особі, яка звернулася до суду за захистом свого права, повинна бути забезпечена можливість реалізувати вказані вище права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист визначає зміст права на доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії»).
Отже, необхідною умовою забезпечення доступу заявника у цій справі до правосуддя є надання судом оцінки доводам його заяви.
Згідно з вимогами вказаного законодавства України у разі, якщо Державна міграційна служба України не змогла встановити особу заявника після проведення процедури ідентифікації, то встановлення такого факту проводиться у судовому порядку.
До місцевого загального суду подається заява про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. Основними документами, які дозволяють особі звернутися до суду, мають бути свідоцтво про народження особи та рішення Державної міграційної служби України про неможливість встановити особу після проведення процедури ідентифікації.
У своїй заяві до суду заявник має вказати, який факт він просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують цей факт (показання свідків, біографічні дані заявника та будь-які документи, які надають можливість перевірити інформацію щодо його особи).
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19 жовтня 2022 року у справі № 511/409/20.
Звертаючись до суду із даною заявою, ОСОБА_1 зазначив, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Києві, з 1971 року по 1979 рік проживав разом з батьками у місті Борзя Читинської РРСР та мав радянський паспорт зразка 1974 року. У 1988 році він повернувся до міста Києва, де проживав та був зареєстрований у гуртожитку з 1988 року по 1994 рік, при цьому він втратив свій паспорт, свідоцтво про народження та трудову книжку, а також ніколи не отримував паспорт громадянина України.
У підтвердження заяви про встановлення особи, представник ОСОБА_1 

надав суду копію свідоцтва про його народження, витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження, згідно якого заявник народився у місті Києві, акт установлення особи, а також посилався на покази свідка, що допитувався судом першої інстанції.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Частини 1 та 2 статті 294 ЦПК України передбачають, що під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.
Однак, суд першої інстанції свого обов`язку не виконав, не оцінив надані заявником докази, не сприяв заявнику у збиранні доказів та не вживав заходів для всебічного, об`єктивного та повного з`ясування обставин справи, не оцінив показів свідка, який підтвердив особу заявника. 
Апеляційний суд зазначає, що заявник має право на встановлення його особи, оскільки ДМС України не змогла встановити особу заявника та відмовляє у видачі паспорта громадянина України, тому встановлення такого факту проводиться у судовому порядку.
Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_2 зазначила, що ОСОБА_1 є її рідним братом по лінії матері, який народився та проживав у Києві. У 1967 році вона вийшла заміж, а ОСОБА_1 пішов в армію, з того часу відносини з ним та зі своєю колишньою сім`єю вона не підтримувала та в силу певних обставин повністю втратила з ними зв`язок. Їй стало відомо, що ОСОБА_1 одружився на території РРФСР, однак в подальшому поховав свою сім`ю та повернувся до Києва. Про конкретне місце проживання та місце роботи ОСОБА_1 їй не було відомо, оскільки він лише кілька разів приходив до неї в гості, при цьому вона не знала про те, що її брат втратив усі наявні у нього документи. 
Дослідивши усі наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів вважає, що заявником надано достатньо доказів для встановлення в судовому порядку його особи, як ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився у місті Києві, зображення якого знаходиться на листі Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (представництво в Україні) від 26 серпня 2025 року.
Схожі за змістом правові висновки у подібних правовідносинах містяться у постанові Верховного Суду 20 березня 2024 року у справі 760/10717/22.

Щодо встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 у громадянстві СРСР та постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року 

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство»

України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).
Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.
Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.
Отже, заявник повинен був надати суду докази у підтвердження свого постійного проживання на території України до 24 серпня 1991року та на 13 листопада 1991 року, так як саме цей факт він просив встановити.
Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року, в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006 року, затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).
Згідно з пунктом 7 Порядку встановлення належності до громадянства України стосується:
а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;
Пунктом 8 Порядку передбачено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:
а) заяву про встановлення належності до громадянства України;
б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);
в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону особа, яка проживала на території України за станом на 13 

листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає до територіального органу Державної міграційної служби України за місцем проживання (пункт 9 Порядку):
а) заяву про встановлення належності до громадянства України;
б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);
в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.
Отже, встановлення факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року особи, яка не була громадянином іншої держави, є підставою для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 або 2 статті 3 Закону України «Про громадянство України», і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.
Якщо метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України «Про громадянство України» предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.
Встановлення юридичного факту проживання належності до громадянства СРСР не має юридичного значення у такому випадку.
Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 з 8 липня 1988 року по 8 червня 1989 року, з 4 серпня 1989 року по 28 липня 1992 року та з 25 вересня 1992 року по 3 червня 1994 року був зареєстрований у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями наданими відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, а відтак станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року мав зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання на території України та постійно проживав на території України.
Також суду були надані документи, які свідчать, що до міста Києва ОСОБА_1 прибув з м. Борзя Читинської області 12 травня 1988 року, а для реєстрації за вказаною адресою ОСОБА_1 був наданий паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Борзинським РВВС Читинської обл. 6 липня 1979 року (с.с.91).
При цьому, матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 отримував громадянство іншої країни.
Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання суду першої інстанції на недостатність такого доказу для встановлення факту постійного проживання на території України станом на зазначені дати, як і посилання на поведінку ОСОБА_1 , який протягом тривалого часу не займався питанням відновлення втрачених документів, оскільки обставини особистого життя та поведінка заявника в даному випадку не мають значення для встановлення такого факту. 
Крім того, в матеріалах справи наявні документи, які свідчать, що ОСОБА_1 звертався із заявою про оформлення паспорта громадянина України у 2018 році, однак листом від 19 липня 2018 року Солом`янського районного відділу в місті Києві Головного управління Держаної міграційної служби України в місті Києві йому було відмовлено (с.с.88 зворот).
Звертає увагу колегія суддів і на те, що матеріали справи не містять документів, які 

б спростували надану заявником інформацію.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, не оцінив надані докази та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для встановлення в судовому порядку особи заявника та факту його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року. 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Михайлова Сергія Вікторовича задовольнити частково.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 серпня 2024 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким заяву задовольнити частково.
Встановити особу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Києва, зображення якого знаходиться у листі Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (представництво в Україні) від 26 серпня 2025 року.
Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Києва, на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.
В іншій частині заявлених вимог відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 11 травня 2026 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук