ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
Іменем України

18 травня 2026 року	м. Дніпро	Справа № 360/549/26	

Луганський окружний адміністративний суд у складі судді Пляшкової К.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації виконавчого комітету виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області Митько Тетяни Миколаївни про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду 23 березня 2026 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивачка) до Державного реєстратора прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області Митько Тетяни Миколаївни (далі – відповідач, держреєстратор) з такими позовними вимогами:
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 02 березня 2026 року № 83531480 про відмову у проведенні реєстраційних дій;
- зобов`язати відповідача здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 61,80 кв.м, у тому числі житлової 35,50 кв.м., згідно із свідоцтвом про право власності на житло, виданим Лисичанським склозаводом «Пролетарій» від 21 серпня 1993 року, та свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим Лисичанською державною нотаріальною конторою 19 квітня 1995 року № 1-1767, зареєстрованого Лисичанським комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» 25 квітня 1995 року за № 863.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачка 23 лютого 2026 року звернулася до Державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 61,80 кв.м, у тому числі житлової 35,50 кв.м. До заяви надано документи, що підтверджують право власності.
Державним реєстратором прийнято рішення від 02 березня 2026 року № 83531480 про відмову в проведенні реєстраційних дій.
Позивачка вважає вказане рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки зміст норм Закону № 1952-IV та Порядку № 1127 вказує, що законодавцем чітко встановлено процедуру розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, яка включає в себе перевірку документів на предмет відповідності таких вимогам законодавства, відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявності підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.
У спірних правовідносинах державний реєстратор відмовив позивачці у проведенні державної реєстрації прав з посиланням, що подані документи не відповідають вимогам, встановленим Законом № 1952-IV.
Однак, приймаючи рішення про відмову у вчиненні реєстраційних дій, державним реєстратором не прийнято до уваги норм постанови КМУ від 06.03.2022 № 209 «Про деякі питання державної реєстрації та функціонування єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, в умовах воєнного стану», норм Цивільного законодавства та норм Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
Враховуючи, що свідоцтво про право власності на житло та свідоцтво про право на спадщину, зареєстроване Лисичанським комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» 25 квітня 1995 року за № 863, посвідчують набуття позивачкою права власності на нерухоме майно та проведення державної реєстрації речового права до 01 січня 2013 року, то право власності позивачки на житло установленню не підлягає.
Система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону, запроваджена в Україні з 01 січня 2013 року, до цього часу державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна, які розташовані на земельних ділянках, проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ. При цьому Закон про державну реєстрацію не розмежовує, чи була проведена реєстрація у Державному реєстрі прав, інших електронних реєстрах або на паперових носіях. Тобто, до 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ.
Наданими документами підтверджено право власності позивачки на житло за вказаною адресою, що не спростовується відповідачем, тому останнім безпідставно відмовлено в державній реєстрації цього права.
Ухвалою від 27 березня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі; визначено, що справа буде розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.
Ухвала суду в електронній формі надіслана за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи до Електронного кабінету держреєстратора та доставлена 30 березня 2026 року, що підтверджено довідкою про доставку електронного документа, складеною уповноваженою особою суду.
Відповідач правом подати відзив на позовну заяву не скористався.
Суд, керуючись положеннями частини шостої статті 162 КАС України, вважає за можливе вирішити справу за наявними матеріалами.
Інших заяв по суті справи від сторін не надходило.
Дослідивши матеріали справи у змішаній формі та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд встановив таке.
ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) звернулася до держреєстратора із заявою від 23 лютого 2026 року за реєстраційним номером 71619482 про державну реєстрацію права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 .
На підтвердження права власності позивачкою в матеріали справи надано: свідоцтво про право на спадщину від 19.04.1995, видане державним нотаріусом Лисичанської державної нотаріальної контори та зареєстроване в реєстрі за № 1-1767; свідоцтво про право власності на житло від 21.08.1993, видане Лисичанським склозаводом «Пролетарій», технічний паспорт, складений Лисичанським МБТІ на 20.10.1992, а також домову книгу.
Так свідоцтвом про право власності на житло від 21.08.1993, виданим Лисичанським склозаводом «Пролетарій», посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , дійсно належить на праві приватної, спільної власності ОСОБА_2 та членам його сім`ї: ОСОБА_1 в рівних частках. У свідоцтві зазначено, що його видано згідно з наказом від 10.08.1993 № 8пр.
Згідно з відміткою на зворотній стороні свідоцтва квартира АДРЕСА_2 зареєстрована органом приватизації заводу «Пролетарій» на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності і записана у реєстровану книгу за № 8. Також наявна відмітка, що ? частина цієї квартири переходить у власність ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину по закону, виданого Лисичанською державною нотаріальною конторою 19.04.1995 по реєстру № 1-1767.
Також згідно з відміткою на свідоцтві про право власності квартира № 4 зареєстрована Лисичанським БТІ 17.09.1993 за № 863.
Дослідженням свідоцтва про право на спадщину від 19.04.1995, виданим державним нотаріусом Лисичанської державної нотаріальної контори та зареєстрованим в реєстрі за № 1-1767, установлено, що ОСОБА_1 успадкувала за померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 29/200 частини житлового будинку з дворовими побудовами, який знаходиться у АДРЕСА_5 , що міститься на земельній ділянці мірою, яка не встановлена. До конкретного користування спадкоємиці переходять: квартира АДРЕСА_6 , яка складається з: коридор – 1, веранда – 2, житлові кімнати – 3, 4, 5, ванна – 6, туалет – 7, кладова – 8, коридор – 9, кухня – 10, шкап – 11, загальною площею 61,8 кв. метрів, гараж – Г, гараж – Д, сарай – К, навіс – Н, погріб – П, погріб – ІІІ, дворові споруди – 2, 3, І.
Згідно з реєстраційним написом на документ про право приватної власності будинок АДРЕСА_7 – 29/200 зареєстрований в Лисичанському МБТІ за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину по закону, виданому 19.04.1995 за № 1-1767 і записано в реєстрову книгу 25.04.1995 за № 863.
Детальний опис квартири АДРЕСА_1 , наведений у технічному паспорті, складеному Лисичанським МБТІ на 20.10.1992.
Держреєстратором до Лисичанської міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області направлено запит від 25.02.2026 № 25-09/53 щодо надання інформації про наявність зареєстрованих речових прав, у відповідь на який отримано лист від 27.02.2026 № 836/01-31, яким повідомлено, що обов`язки по зберіганню реєстраційних справ щодо об`єктів нерухомого майна, права на які виникли та зареєстровані до 01 січня 2013 року, були покладені Лисичанською міською радою на Лисичанське комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації». Такі справи до 24.02.2022 оцифровані не були, зберігалися у приміщенні ЛКП «БТІ» у паперовій формі та до моменту окупації 03 липня 2022 року з міста Лисичанська евакуйовані не були. Станом на сьогодні ЛКП «БТІ» не релоковане та не провадить діяльність на території, підконтрольній Україні. Так само, архіви виконавчих органів Лисичанської міської ради залишилися нерелокованими та знаходяться станом назаразі на тимчасово окупованій території.
У зв`язку з вищезазначеним Лисичанська міська військова адміністрація Сіверськодонецького району Луганської області не має можливості надати інформацію про наявність або відсутність державної реєстрації речових прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року на об`єкт нерухомого майна - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 та надати будь-яку іншу інформацію про зазначений об`єкт нерухомості, оскільки на цей час відсутній доступ до відповідних джерел інформації через тимчасову окупацію населених пунктів Лисичанської міської територіальної громади Сіверськодонецького району Луганської області.
Відповідачем прийнято рішення від 02 березня 2026 року № 83531480 про відмову в проведенні реєстраційних дій, мотивоване встановленням обставин, які є підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій: подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, а саме: відповідно до листа Лисичанської міської військової адміністрації № 836/01-31 від 27.02.2026 не має можливості отримати інформацію про наявність або відсутність державної реєстрації речових прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року на об`єкт нерухомого майна - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 та надати будь-яку іншу інформацію про зазначений об`єкт нерухомості, оскільки на цей час відсутній доступ до відповідних джерелінформації через тимчасову окупацію населених пунктів Лисичанської міської територіальної громади Сіверськодонецького району Луганської області.
Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV).
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:
1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;
2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом (частина четверта статті 3 Закону № 1952-IV).
Відповідно до абзацу четвертого частини п`ятої статті 3 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав будь-яким державним реєстратором з урахуванням вимог, встановлених абзацами першим - третім цієї частини, крім випадку, передбаченого статтею 31-2 цього Закону, та автоматичної державної реєстрації прав у випадках, передбачених цим Законом.
У частині третій статті 10 Закону № 1952-IV визначено, що державний реєстратор:
встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями (абзац перший пункту 1);
перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, залишення заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень без руху, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункт 2);
під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії (абзац перший пункту 3).
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 18 Закону № 1952-IV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам (частина восьма статті 18 Закону № 1952-IV).
Відповідно до абзацу першого частини дев`ятої статті 18 Закону № 1952-IV заява про державну реєстрацію прав подається окремо щодо кожного об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Абзацом першим частини першої статті 20 Закону № 1952-IV визначено, що заява на проведення реєстраційних дій подається заявником у паперовій формі, а у випадках, передбачених законодавством, - в електронній формі разом з оригіналами документів, необхідних для проведення реєстраційних дій, чи їх копіями, засвідченими державними органами, органами місцевого самоврядування (якщо оригінали таких документів відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 24 Закону № 1952-IV підстави для відмови в державній реєстрації прав: подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом.
У частині другій статті 24 Закону № 1952-IV визначено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.
Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.
Згідно з частиною першою статті 27 Закону № 1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі:
1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва або майбутній об`єкт нерухомості, речові права на які підлягають державній реєстрації, чи його дубліката;
2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;
3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;
4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів;
5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката;
6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката;
7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном;
8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року;
9) судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості;
10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди;
11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно;
12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації;
13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність;
13-1) договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності;
13-2) актів приймання-передачі нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості неплатоспроможного банку перехідному банку, що створюється відповідно до статті 42 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;
13-3) договору про передачу страхового портфеля;
14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.
Умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі - Порядок № 1127).
Згідно із пунктом 12 Порядку № 1127 розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами, обтяженнями речових прав, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, залишення заяви без руху, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав, зокрема у зв`язку із прийняттям Радою національної безпеки і оборони України та введенням в дію Указом Президента України рішення про застосування санкцій, передбачених пунктами 1, 4, 7, 16 і 24-1 частини першої статті 4 Закону України «Про санкції».
Відповідно до абзацу першого пункту 23 Порядку № 1127 за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття з відповідним обґрунтуванням їх застосування.
Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що законодавцем чітко встановлено процедуру розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, яка включає в себе перевірку документів на предмет відповідності таких вимогам законодавства, відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявності підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.
Завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та закріплені в частині другій статті 2 КАС України.
З наданих в матеріали справи доказів судом установлено, що ОСОБА_1 звернулася до держреєстратора із заявою від 23 лютого 2026 року про державну реєстрацію прав на квартиру з господарськими будівлями та спорудами, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .
Право власності на нерухоме майно позивач підтверджує наданими свідоцтвом про право на спадщину від 19.04.1995, виданим державним нотаріусом Лисичанської державної нотаріальної контори та зареєстрованим в реєстрі за № 1-1767; свідоцтвом про право власності на житло від 21.08.1993, виданим Лисичанським склозаводом «Пролетарій», технічним паспортом, складеним Лисичанським МБТІ на 20.10.1992, а також домовою книгою із несеними до неї записами про зареєстрованих у квартирі осіб та підстави для внесення записів.
Як вказано вище, згідно з пунктами 3 та 5 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, на підставі: свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката.
Дослідженням наданого про право власності на житло від 21.08.1993, виданим Лисичанським склозаводом «Пролетарій» згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», установлено, що за ОСОБА_1 та її чоловіком було зареєстровано право приватної спільної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 . Згідно з реєстраційними написами на свідоцтві право власності зареєстровано органом приватизації заводу «Пролетарій» у реєстрованій книзі за № 8, а також Лисичанським БТІ 17.09.1993 за № 863.
Дослідженням свідоцтва про право на спадщину від 19.04.1995, виданим державним нотаріусом Лисичанської державної нотаріальної контори та зареєстрованим в реєстрі за № 1-1767, установлено, що ОСОБА_1 успадкувала за померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 29/200 частини житлового будинку з дворовими побудовами, який знаходиться у АДРЕСА_5 , що міститься на земельній ділянці мірою, яка не встановлена. До конкретного користування спадкоємиці переходять: квартира АДРЕСА_6 , яка складається з: коридор – 1, веранда – 2, житлові кімнати – 3, 4, 5, ванна – 6, туалет – 7, кладова – 8, коридор – 9, кухня – 10, шкап – 11, загальною площею 61,8 кв. метрів, гараж – Г, гараж – Д, сарай – К, навіс – Н, погріб – П, погріб – ІІІ, дворові споруди – 2, 3, І. Згідно з реєстраційним написом на свідоцтві про спадщину право приватної власності будинок АДРЕСА_7 – 29/200 зареєстровано в Лисичанському МБТІ за ОСОБА_1 25.04.1995 і записано в реєстрову книгу за № 863.
Наведені обставини свідчать, що позивачкою держреєстратору для реєстрації права власності надано документи, визначені пунктами 3 та 5 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV.
Зазначаючи в рішенні від 02 березня 2026 року № 83531480 про невідповідність поданих документів вимогам Закону № 1952-IV, держреєстратор не зазначив у чому саме полягає така не відповідність, а лише послався на лист Лисичанської міської військової адміністрації від 27.02.2026 № 836/01-31, згідно з яким неможливо підтвердити чи спростувати наявність або відсутність державної реєстрації речових прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року.
Як вже зазначено вище, відповідно до частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
На момент виникнення права власності за позивачкою реєстрація такого права була визначена Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 (далі - Інструкція), та яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 № 56.
У пункті 1 Інструкції визначено, що реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих.
Відповідно до пункту 2 Інструкції об`єктами реєстрації є будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі.
Згідно з пунктом 7 Інструкції реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком № 1.
До реєстрації повинні бути подані оригінали правовстановлюючих документів та копії з них, засвідчені у встановленому законом порядку, копії цих документів залишаються в справах бюро технічної інвентаризації.
У пункті 23 Інструкції вказано, що на підставі перевірених документів і свого висновку бюро технічної інвентаризації вносить відомості про право власності на будинок (домоволодіння) до реєстрової книги даного населеного пункту і проставляє на документі власника реєстраційний напис за встановленою формою (додаток № 4).
Відповідно до пунктів 31-33 Інструкції після проведення первинної реєстрації будинків та домоволодінь, бюро технічної інвентаризації повинно вести реєстрацію всіх змін в правовому стані будинків або домоволодінь.
Послідуюча реєстрація переходу права власності від одних установ, підприємств, організацій та громадян до других провадиться на підставі документів, оформлених у встановленому законом порядку.
Бюро технічної інвентаризації на документах, пред`явлених до реєстрації, які свідчать про перехід права власності на будинок або домоволодіння, проставляє реєстраційний напис за встановленою формою (додаток № 4) без складання висновку про реєстрацію.
Згідно з пунктами 16, 23 Додатку № 1 до Інструкції до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, включені: свідоцтва про право власності на будинки (домоволодіння), які видані виконкомами місцевих Рад депутатів трудящих або органами комунального господарства на підставі рішень виконкомів; свідоцтва про право на спадщину, видані нотаріальними конторами, а також заповіти з нотаріальними написами про право на спадщину.
Враховуючи, що право власності ОСОБА_1 на квартиру з господарськими будівлями та спорудами підтверджено належними правовстановлюючими документами, на оригіналі яких Лисичанським БТІ проставлені реєстраційні написи за визначеною у додатку № 4 до Інструкції формою, суд дійшов висновку, що реєстрація такого права позивачки проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення, тому визнається дійсною та установленню не підлягає.
Суд зауважує, що система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону № 1952-IV, запроваджена в Україні з 01.01.2013, до цього часу державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна, які розташовані на земельних ділянках, проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ. При цьому Закон № 1952-IV не розмежовує, чи була проведена реєстрація у Державному реєстрі прав, інших електронних реєстрах або на паперових носіях.
Тобто, до 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ.
Суд також зауважує, що у позивачки не існувало обов`язку щодо повторної реєстрації права власності на квартиру у Державному реєстрі прав.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 дійшла висновку, що особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.
Застосовуючи цей правовий висновок до спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що у межах спірних правовідносин документи (свідоцтво про право власності на квартиру від 21.08.1993 та свідоцтво про право на спадщину по закону від 19.04.1995 № 1-1767), які посвідчують набуття позивачкою права власності на квартиру з господарськими будівлями та спорудами, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , та відповідні реєстраційні написи на них (про реєстрацію Лисичанським БТІ в реєстровій книзі за № 863), який свідчать про проведення державної реєстрації права власності до 01.01.2013, дають змогу встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, а також відповідність поданих документів вимогам Закону № 1952-IV.
Зміст оскаржуваного рішення свідчить, що позивачкою до заяви, з якою вона звернулася до держреєстратора для проведення державної реєстрації речового права на об`єкт нерухомого майна, долучений пакет документів, що підтверджує її право власності на квартиру з господарськими будівлями та спорудами, державну реєстрацію якого проведено до 01.01.2013, а тому відповідач безпідставно відмовив в державній реєстрації цього права.
Крім того слід урахувати, що Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та станом на дату розгляду справи триває.
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 (у редакції станом на час розгляду справи), м. Лисичанськ включено до території активних бойових дій та віднесено до тимчасово окупованої російською федерацією території України.
Також нормами статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території право власності охороняється згідно із законодавством України.
За державою Україна, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, у тому числі територіальною громадою міста Севастополя, державними органами, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами публічного права зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території.
За фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України.
Набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України.
З листа Лисичанської міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області від 27.02.2026 № 836/01-31 слідує, що запитувана держреєстратором інформація щодо об`єктів нерухомого майна зберігалась в архіві комунального підприємства Лисичанське БТІ (далі - БТІ) на паперових носіях. Оскільки архівні документи БТІ на підконтрольну Україні територію вивезені не були, та Лисичанська міська територіальна громада є тимчасово окупованою територією, надати інформацію щодо зареєстрованих до 01.01.2013 прав власності, що зберігаються в архівних справах, на сьогоднішній день не можливо.
Проте, суд вважає, що відсутність у державного реєстратора можливості отримати запитувану інформацію внаслідок дії непереборних обставин (тимчасова окупація території України та втрата доступу до паперових носіїв інформації), не може позбавляти особу можливості державної реєстрації належного їй права власності на нерухоме майно, яке є дійсним та не потребує додаткового установлення, та слугувати підставою для відмови у проведенні державної реєстрації.
При цьому статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Водночас, суд звертає увагу, що за приписами статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Тобто передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати останнім документа, який посвідчує його право власності.
Суд зазначає, що в отриманому держреєстратором у відповідь на запит листі не зазначено, що Лисичанська міська військова адміністрація Сіверськодонецького району Луганської області оспорює чи заперечує виникнення права власності позивачки на вказане майно.
Наведене вказує, що право позивачки на квартиру з господарськими будівлями та спорудами не є оспорюваним, а тому у неї відсутні правові підстави звертатися до суду з позовом про визнання її права власності відповідно до статті 392 ЦК України.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Щодо того, що Закон № 1952-IV одночасно декларує, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за умови, що реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або ж на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації (частина третя статті 3), і при цьому покладає на державного реєстратора під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язок запитувати від БТІ інформацію, необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником (стаття 10 Закону № 1952-IV), суд зазначає таке.
За положеннями Закону № 1952-IV позивачка опинилася в ситуації, коли вона позбавлена можливості зареєструвати належне їй право власності на квартиру з господарськими будівлями та спорудами в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію яких вже раніше проведено з використанням паперових носіїв реєстратором БТІ, що, на думку суду, свідчить про існування певної законодавчої прогалини.
Відповідно до частини другої статті 3 Конституції України головним обов`язком держави є утвердження та забезпечення прав і свобод людини; забезпечення прав і свобод, крім усього іншого, потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004).
У статтях 2, 6 та 242 КАС України передбачено, що однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства є верховенство права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права; суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує його з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ).
У постанові від 30 січня 2019 року у справі № 442/456/17 (провадження № 11-860апп18) Велика Палата Верховного Суду, здійснюючи відступ від позиції Верховного Суду України, вказала на те, що цей Суд при ухваленні постанови від 25 травня 2016 року у справі № 419/794/15-а віддав перевагу найменш сприятливому для позивачки тлумаченню законодавства України, водночас положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд повинен застосовувати принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ, а звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
У постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 492/446/15-а (провадження № 11-611апп18) Велика Палата Верховного Суду, обґрунтовуючи необхідність відступу від позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2013 року у справі № 21-241а13, також врахувала правовий висновок ЄСПЛ, сформований у рішенні у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50-56), де Суд визначив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні; відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону»; у разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2018 року у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.
Отже, встановлення судом, що окремі положення закону не відповідають критерію «якість закону», зобов`язують такий суд застосувати найбільш сприятливий для особи спосіб тлумачення закону.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 констатував, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
Застосовуючи вказаний у постанова Верховного Суду підхід, суд дійшов висновку, що у даному випадку перевага має бути надана саме положенням частини третьої статті третьої Закону № 1952-IV, як найбільш сприятливим для позивачки в реалізації наданого їй права на реєстрацію права власності на нерухоме майно в Державному реєстрі прав.
Отже, зважаючи, що ОСОБА_1 разом із заявою про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна надано державному реєстратору документи (свідоцтво про право власності та свідоцтво про спадщину з відповідними реєстраційними записами на них про реєстрацію в БТІ, тобто із відміткою про реєстрацію у визначеному законодавством на момент набуття права порядку, що свідчить про їх відповідність вимогам Закону), суд дійшов висновку, що прийняте відповідачем рішення від 02 березня 2026 року № 83531480 про відмову в проведенні реєстраційних дій є таким, що порушує право позивачки, тому є протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо вимоги позивачки про зобов`язання держреєстратора провести державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, суд зазначає про таке.
У відповідності до статті 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
Аналіз наведених положень цього Закону дає підстави стверджувати, що під час розгляду заяви про державну реєстрацію і поданих документів державний реєстратор має виключну компетенцію у питаннях встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутності суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно.
Державна реєстрація прав на нерухоме майно відноситься до компетенції державного реєстратора, який приймає відповідне рішення за умови відповідності заявлених прав, поданої заяви та долучених до неї документів вимогам, встановленим законом.
Разом із тим, суд звертає увагу на те, що законодавець чітко передбачив як підстави, порядок, строки, процедуру проведення реєстраційних дій щодо речових прав на нерухоме майно, так і порядок, строки, відповідну процедуру та підстави для відмови у проведенні таких реєстраційних дій.
Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
При цьому, на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Враховуючи те, що єдиною підставою для відмови позивачці в проведенні реєстраційних дій слугувала не відповідність поданих документів вимогам, встановленим Законом, що полягає у відсутності інформації щодо реєстрації права власності на квартиру, у зв`язку з тимчасовою окупацією Лисичанської територіальної громади, оцінку якій судом надано в межах даного рішення, суд дійшов висновку з метою ефективного захисту прав позивача, слід зобов`язати відповідача здійснити державну реєстрацію речових прав ОСОБА_1 на нерухоме майно, а саме на квартиру з господарськими будівлями та спорудами, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Також судом установлено, що відповідач є посадовою особою відділу державної реєстрації виконавчого комітету виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області, тому правильною є посада відповідача – державний реєстратор прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації виконавчого комітету виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області.
Отже, за встановлених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із словесним коригуванням обраного способу захисту порушеного права позивачки та зазначенням правильної посади відповідача.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.
Відповідно до частин першої, третьої, восьмої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Позивачкою при зверненні до суду з цим позовом сплачений судовий збір в розмірі 1331,20 грн, що підтверджено квитанцією від 15 березня 2026 року № 9437-9014-9522-2151.
Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 1331,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань Відділу державної реєстрації виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області, посадовою особою якого є відповідач.
Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державного реєстратора прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації виконавчого комітету виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області Митько Тетяни Миколаївни (місцезнаходження: вулиця Шевченка, 4, місто Бориспіль, Бориспільський район, Київська область, 08301, код ЄДРПОУ 37955989) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації виконавчого комітету виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області Митько Тетяни Миколаївни від 02 березня 2026 року № 83531480 про відмову в проведенні реєстраційних дій.
Зобов`язати Державного реєстратора прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації виконавчого комітету виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області Митько Тетяну Миколаївну здійснити державну реєстрацію прав ОСОБА_1 на нерухоме майно за заявою від 23 лютого 2026 року за реєстраційним номером 71619482, а саме на квартиру з господарськими будівлями та спорудами, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 21 серпня 1993 року, виданим Лисичанським склозаводом «Пролетарій», та свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Лисичанської державної нотаріальної контори 19 квітня 1995 року за № 1-1767.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області Митько Тетяни Миколаївни (місцезнаходження: вулиця Шевченка, 4, місто Бориспіль, Бориспільський район, Київська область, 08301, код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 1331,20 грн (одна тисяча триста тридцять одна гривня 20 коп.).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя 	К.О. Пляшкова