ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2026 р.	Справа № 953/464/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20.04.2026, головуючий суддя І інстанції: Губська Я.В., вул. Блюхера, 7б, м. Харків, Харківська, 61168, по справі № 953/464/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції , Департаменту патрульної поліції   
про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття провадження у справі,

ВСТАНОВИВ:

20.01.2026 ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Київського районного суду м. Харкова з позовом до Департаменту патрульної поліції (надалі ДПП, відповідач, апелянт), Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції (далі - УПП), в якому просила скасувати постанову ЕНА №6482327 від 08 січня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 122 КУпАП, а справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрити за відсутністю у її діях складу адміністративного правопорушення.
20 квітня 2026 року Київський районний суд м. Харкова позов ОСОБА_1 - задовольнив.
Скасував постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕНА №6482327 від 08 січня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 122 КУпАП.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, - закрив.
Стягнув за рахунок державних асигнувань ДПП на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 судовий збір у розмірі 665 грн 60 коп.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ДПП подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність фактичним обставинам справи, що мають значення для справи, просив скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив про правомірність використання лазерного вимірювача швидкості TruCam швидкості у ручному режимі. Вважає, що суд першої інстанції помилково витлумачив положення Правил дорожнього руху щодо дорожніх знаків, безпідставно надавши правове значення знаку 5.70 («зміна схеми руху»), який не має жодного стосунку до фіксації порушень, а також встановлено обов`язковість наявності знаку 5.76 у випадку, коли така вимога законодавством не передбачена, оскільки вимірювання швидкості відбувалося у ручному, а не автоматичному режимі. 
Також вказує, про безпідставне неврахування доказів, а саме відповіді від служби відновлення щодо розміщення знаків.
Наполягав та законності та обґрунтованості власних дій та рішень.
Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу без задоволення. Вказала на протиправності фіксації порушення лазерним вимірювачем швидкості TruCam швидкості з рук.
Неналежністю доказів, які не були їй направлені разом з відзивом.
Вказала на порушення порядку засвідчення документів відповідачем, оскільки вважає, що на поданому відповідачем через підсистему «Електронний суд» та роздрукованому судом першої інстанції додатку має бути підпис особи, яка подала документ або накладено КЕП.
Звернула увагу на наданий апелянтом доказ (а.с.69), в якому зазначено обмеження швидкості 75 км/ч (speed limit:75 km/h), однак в самій оскаржуваній постанові та неодноразово у відзиві на позовну заяву зазначається обмеження швидкості 50 км/ч.
Стверджує, що поліцейський не забезпечив виконання вимог статей 245, 276, 280 КУпАП: водію не було надано реального часу для реалізації права на захист (ст. 268 КУпАП, ст. 59 Конституції України), не розглянуто клопотання та не надано можливості скористатися професійною правовою допомогою, що є самостійною процесуальною підставою для скасування постанови суб`єкта владних повноважень. 
Згідно з ч. 1 ст. 268 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) у справах, визначених статтями 273 - 277, 280 - 283, 285 - 289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.
Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду (ч. 2 ст. 268 КАС України).
Учасники справи повідомлені судом про дату, час та місце розгляду справи, відповідно до положень ст. 268 КАС України.
Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлені такі обставини, які не оспорено сторонами.
08 січня 2026 року поліцейським 1 взводу № 6 роти № 2 БПП у Харківській області Управління патрульної поліції Національної поліції України сержант поліції Єйхманом Дмитром Миколайовичем було винесено постанову про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 6482327, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладення стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн. (триста сорок гривень 00 коп.).
Згідно з оскаржуваною постановою ОСОБА_1 08.01.2026 о 12:55 в межах населеного пункту селища Травневе, траса М-03 430 км, керуючи транспортним засобом Mitsubishi ASX, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зі швидкістю 86 (вісімдесят шість) км/год, що є перевищенням встановленого обмеження швидкості руху в межах населеного пункту на 36 (тридцять шість) км/год та порушенням пункту 12.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306. Швидкусть руху вимірювалась за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam № ТС 001133 (далі - TruCam № ТС 001133) екіпажем УПП в Харківській області ДПП.
До постанови (як у ній зазначено) додається відео з бодікамери поліцейського № 474434. Оскаржувана постанова містить підпис інспектора.
Підпису особи, притягнутої до відповідальності, зокрема, щодо ознайомлення із правами відповідно до ст. 268 КУпАП, строком оскарження та щодо отримання копії оскаржуваного рішення постанова не містить, разом з цим копія оскаржуваної постанови стороною відповідача не надавалась.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що лазерний вимірювач швидкості TruCam II № ТС 001133 не був встановлений стаціонарно, а знаходився в руках працівника поліції, що таким чином не дає змоги використовувати працівником поліції вимірювач швидкості ТЗ у такому режимі. Також суд першої інстанції стверджував, що відповідачем не надано доказів того, що вимірювання швидкості здійснювалося в зоні дії дорожніх знаків «5.45» «населений пункт» та «5.70».
Колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до ст. 308 КАС України.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 1 Закону України Про дорожній рух від 30 червня 1993 року № 3353-XII (далі Закон 3353-XII) Закон регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).
За визначенням, наведеним у статті 14 Закону 3353-XII, учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.
До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин.
У силу приписів статті 14 Закону № 3353-XII учасники дорожнього руху серед іншого зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Відповідно до пункту 1.3. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі по тексту ПДР), учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
Згідно з пунктом 1.9. ПДР України, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Пунктом 2.3 ПДР України передбачено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний зокрема: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.
Як встановлено пунктом 12.9 (б) ПДР України, водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил.
Згідно з вимогами пункту 12.4 ПДР, у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.
Отже, у населених пунктах організований інтенсивний дорожній рух, що вимагає підвищеної уваги до забезпечення безпеки на проїзній частині, тому в таких місцях на всіх ділянках доріг (крім житлових зон і територій підприємств) встановлено максимально допустиме обмеження швидкості руху в 50 км/год.
Вказане обмеження встановленої максимальної швидкості руху вводиться знаком 5.51 «Початок населеного пункту» і скасовується знаком 5.52 «Кінець населеного пункту».
Законодавство України про адміністративні правопорушення складається з Кодексу України про адміністративні правопорушення та інших законів України (частина 1 статті 2 КУпАП).
Відповідно до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно зі ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Статтею 33 КУпАП передбачено, що стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь її вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.
Відповідно до частини 1 статті 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно з частиною першою статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 77 КАС України, у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 керувала транспортним засобом Mitsubishi ASX, реєстраційний номер НОМЕР_2 межах населеного пункту селища Травневе, траса М-03 430 км зі швидкістю 86 (вісімдесят шість) км/год. Вимірювання швидкості здійснювалось лазерним вимірювачем швидкості TruCam № ТС 001133, шляхом наведення поліцейським позначки оптичного прицілу на автомобіль з натисканням спускового гачку приладу, після чого починається вимірювання швидкості і включається відеозапис. При фіксації перевищення встановленої швидкості руху, прилад здійснює фотографування транспортного засобу.
Точність вимірювань приладу TruCam № ТС 001133 підтверджується свідоцтвом на повірку №22-01/35156 виданого ДП «Укрметртестстандарт» від 05.11.2025.
На підтвердження вчинення Позивачем правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП України, відповідачем разом з відзивом на позов було надано фото та відео файли, здійснені за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam, а також відеозапис з нагрудної камери.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 99 КАС України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути визначено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Вказані відеозапис та фото подані через підсистему «Електронний Суд» та мають електронний цифровий підпис уповноваженої особи.
Отже твердження позивача про невідповідність цих доказів (світлини на сторінці 69) вимогам КАС України не ґрунтується на приписах КАС України.
З дослідженого фото-файлу та відеозапису з приладу TruCam № ТС 001133 вбачається, що на ньому зафіксований автомобіль Mitsubishi ASX, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який рухається зі швидкістю 86 км/год. Вимірювання швидкості здійснювалося працівником поліції на відстані 329,3 м. 
Щодо різного зазначення обмеження швидкості, а саме, на світлині - 75 км/ч (speed limit:75 km/h) та в оскаржуваній постанові та неодноразово у відзиві на позовну заяву - 50 км/ч, колегія суддів роз`яснює позивачем, що така відмінність полягає у тому, що при обмеженні швидкості у 50 км/год відповідальність за її перевищенням настає лише у випадку перевищення швидкості на понад 20 км/год (згідно зі ст. 122 КУпАП). Разом з цим, у вимірювач автоматично враховує похибку вимірюванні швидкості на 5 км/год (хоча свідоцтвом про повірку підтверджено максимальну допустиму похибку у 2 км/год.).
Отже, хоча чинним законодавством, у цьому випадку настає, встановлене обмеження швидкості у 50 км/год, відповідальність настає при перевищенні швидкості на 20 км/год тобто при русі зі швидкість понад 70 км/год, а з урахуванням похибки – понад 75 км/год.
Твердження позивача та висновок суду першої інстанції про неправомірність використання поліцейським TruCam № ТС 001133 в ручному режимі є безпідставними з таких підстав.
Відповідно до ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні.
З наведеного вбачається, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, яка працює не в автоматичному режимі з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Колегія суддів вважає помилковими твердження позивача про те, що в силу приписів ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» відповідач не мав права використовувати зазначений засіб вимірювальної техніки не в автоматичному режимі, оскільки наведена норма закону не виключає можливість використання органами поліції вимірювачів швидкості руху, які не є стаціонарними.
З листа ДП «Укрметртестстандарт» від 01.07.2025 за №22-38/30 вбачається, що «вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCAM» конструктивно створений для утримання в руках під час вимірювань. Крім основного, ручного режиму роботи, вимірювач TruCAM також може бути встановлений на триногу для проведення вимірювань швидкості руху ТЗ в автоматичному режимі.
Викладене підтверджує, що лазерний вимірювач TruCAM має можливість працювати у двох режимах, утриманням в руках під час вимірювання швидкості руху ТЗ або розміщенням на триногі, саме в цих режимах вказаний вимірювач проходив тестування, ліцензування та сертифікацію, був признаним таким, що відповідає стандартам та правильно вимірює швидкість руху ТЗ в обох режимах.
Щодо тверджень позивача про протиправність фіксації вчиненого ним адміністративного правопорушення з огляду на відсутність дорожнього знаку «5.70», колегія суддів зазначає таке.
По-перше, знак «5.70», відповідно до Додатку 1 ПДР має назву «Зміна схеми руху», та відповідно не має жодного стосунку до фіксації порушень правил дорожнього руху.
По-друге, знак «5.76», який має назву «Автоматична відеофіксація порушень Правил дорожнього руху» встановлюється у місцях, в яких правопорушення фіксуються в автоматичному режимі, наприклад засобами «Каскад», отже жодним чином не стосуються встановлень уповноваженими органами правопорушень із застосуванням засобів вимірювання швидкості транспортних засобів в ручному режимі, таких як TruCam № ТС 001133.
Оскільки порушення позивачем ПДР України зафіксовано пристроєм вимірювання швидкості «TruCAM» в ручному режимі, а не в автоматичному, а вимоги ч. 2 ст. 40 Закону №580-VIII щодо розміщення інформації на видному місці стосується лише розміщеної автоматичної фототехніки і відеотехніки, колегія суддів дійшла висновку про хибність доводів позивача у цій частині.
Окремо, колегія суддів звертає увагу на те, що ДПП до матеріалів справи також надано відповідь Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Харківській області від 25.02.2026 № 769ВС/06, у якій останнє повідомило, що з метою виконання протокольного рішення № 7 засідання Державної комісії ТЕБ та НС ним замість демонтованих знаків із зазначенням назви населених пунктів на підходах до населеного пункту «Травневе» по автомобільній дорозі загального користування державного значення М-03 Київ-Харків-Довжанський станом на 08.01.2026 розташоване покрокове обмеження швидкості руху 90-70-50 км/год з табличкою 7.2.1 «Зона дії 3 км».
Вказане спростовує твердження позивача та суду першої інстанції про відсутність дорожніх знаків, які б обмежували швидкість руху.
Твердження апелянта про порушення його прав під час розгляду справи про адміністративне правопорушення (водію не було надано реального часу для реалізації права на захист (ст. 268 КУпАП, ст. 59 Конституції України), не розглянуто клопотання та не надано можливості скористатися професійною правовою допомогою) спростовується наданими відповідачем відеозаписами, а тому колегія суддів вважає їх необґрунтованими. Так на відеозапису з бодікамери поліцейського встановлено, що останній після зупинення транспортного засобу позивача представився, пояснив причину зупинки, зачитав права, запитав позивачку чи бажає вона скористатися своїми правами та, отримавши негативну відповідь, почав складати постанову. Під час складання спірної постанови другий поліцейський показав позивачці відеозапис порушення з TruCam № ТС 001133.
Твердження позивача про неналежністю доказів, які не були їй направлені разом з відзивом колегія суддів відхиляє, оскільки позивачка, не заперечуючи факт отримання відзиву на позов не надає жодних доказів того, що додатки до нього були відсутні, як це передбачено ч. 1 ст. 77 КАС України.
Колегія суддів при розгляді цієї справи враховує і практику Європейського суду з прав людини, а саме рішення Європейського суду з прав людини в справі "O'Halloran and Francis v. the United Kingdom" згідно з висновком якого будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати значної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.
Отже, водій при керуванні автомобілем зобов`язаний, в першу чергу, дотримуватись вимог Правил дорожнього руху та, зокрема, швидкісного режиму у населеному пункті.
Щодо інших доводів сторін колегія суддів зазначає.
Ухвалюючи це судове рішення колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
З урахуванням викладеного та на підставі п. 4 ч. 1 ст. 317 КАСУ колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ДПП підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням постанови про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції задовольнити.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2026 року по справі № 953/464/26 скасувати.
Ухвалити постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич	
Судді	   	О.В. Присяжнюк   О.А. Спаскін