Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
Справа № 126/459/25
Провадження № 2/126/96/2026
"27" травня 2026 р. 
м. Бершадь
Бершадський районний суд Вінницької області
в складі головуючого судді Рудя О. Г. 
із секретарем Кучанською В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бершадь цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Коллект центр" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ "Коллект центр" звернувся в суд з позовом до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 01.02.2021 між ТОВ "Слон кредит" та ОСОБА_1 укладено договір № 497555. Згідно п. 1.3 договору, сума кредиту (загальний розмір) складає 20000 грн. Відповідно до п. 1.4 договору, строк кредиту 1095 днів, з кінцевим терміном повернення 01.02.2024. Пунктом 1.5 договору передбачено умови нарахування та тип процентної ставки за кредитом. Відповідно до п. 3.1 договору, нарахування процентів за договором здійснюється в межах строку надання кредиту, визначеного у п. 1.4 договору, на залишок заборгованості за кредитом, що вказаний в графіку платежів, виходячи з припущення, що споживач виконає свої зобов`язання на умовах та в строки, передбачені договором. Пунктом 3.2 договору встановлено, що нарахування процентів здійснюється за фактичну кількість календарних днів, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та у році. Кредитодавець належним чином виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику кредитні кошти в порядку, передбаченому умовами кредитного договору. Згідно з умовами договору, позичальник зобов`язаний у встановлений договором строк повернути кредит, сплатити проценти, штрафи та пені (у разі наявності) та інші платежі, передбачені договором. Незважаючи на це, відповідач не виконав свого обов`язку та припинив повертати наданий йому кредит в строки, передбачені договором. 30.06.2021 було укладено договір № 30-06/2021, відповідно до якого ТОВ "Слон кредит" відступило на користь ТОВ "Вердикт капітал" права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 497555. 10.01.2023 було укладено договір № 10-01/2023, відповідно до якого ТОВ "Вердикт капітал" відступило на користь ТОВ "Коллект центр" права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 497555. Таким чином, ТОВ "Коллект центр" наділено правом вимоги до відповідачки за договором № 497555. Станом на сьогоднішній день заборгованість за договором відповідачкою не погашається, проценти за користування кредитними коштами не сплачуються, у зв`язку з чим у відповідача обліковується прострочена заборгованість. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за договором № 497555 від 01.02.2021, що підлягає стягненню з позичальника станом на день формування позовної заяви відповідно до розрахунку заборгованості становить 70630,70 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 20000 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 32606,05 грн., заборгованість за нарахованими процентами згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 18024,65 грн. Просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Коллект центр" заборгованість за договором № 497555 від 01.02.2021 в розмірі 70630,70 грн., а також понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 2422,40 грн. та понесені витрати на правову допомогу в розмірі 16000 грн.
18.03.2025 відповідачка ОСОБА_1 надала відзив на позовну заяву, відповідно до якого при вирішенні справи просить врахувати заяву про застосування вимог наслідків спливу позовної давності у відповідності з вимогами ст. 267 ЦК України, а також наступне. Позовні вимоги заперечує щодо отримання нею 20000 грн. за договором № 497555 від 01.02.2021 та не визнає. При розгляді справи необхідно врахувати норми Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". За пунктом 15 ст. 14 вказаного Закону військовослужбовцям, а також їх дружинам під час дії особливого періоду - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави. Таким чином, позовні вимоги суперечать вказаній правовій нормі, де військові та члени їх сімей звільняються від сплати штрафних санкцій і відсотків за користування кредитом не лише щодо банків, а й інших небанківських фінансових установ. Про вказані законні гарантії щодо неї свідчить довідкою № 80 від 05.04.2024 про мобілізацію її чоловіка ОСОБА_2 на військову службу по загальній мобілізації 05.03.2024, а також свідоцтвом про шлюб за № НОМЕР_1 . Позивач посилається на договір № 497555 від 01.02.2021, за яким позивач не є стороною договору про надання споживчого кредиту, а стороною є ТОВ "Слон кредит". З позову ТОВ "Коллект центр" не вбачається їх розрахункові рахунки та назву, реквізити банку, який їх обслуговує, що свідчить про те, що позивач створює штучні перепони для його боржників для безпідставного нарахування процентів та інших безпідставних платежів для збільшення позовних вимог. Позивачу не слід вимагати процентів з часу перекупу суми кредиту та неправомірних нарахувань без повідомлення про зміну сторони у договорі № 497555 та без повідомлення нового стягувача (кредитора) його банківських реквізитів, які відсутні та ним не вказано для відповідача у самому позові. Крім того, за позовом вбачається, що первісний кредитодавець ТОВ "Слон кредит" надав кредит за договором № 497555 від 01.02.2021 в сумі 16000 грн., а не 20000 грн., як позивач вимагає через суд. Про вказане свідчить платіжне доручення № 4400 від 01.02.2021. Щодо судових витрат у справі 16000 грн., то їх не визнає, так як це неправомірне збагачення. Просить в позові позивачу за ціною позову 70630,70 грн. відмовити.
Крім того, 18.03.2025 відповідачка ОСОБА_1 надала заяву про застосування вимог ст. 267 ЦК України, в якій просить в позові відмовити із-за пропуску строку на звернення до суду, в порядку ст. 267 ЦК України позивач пропустив строк позовної давності щодо звернення до суду.
24.03.2025 представник позивача ТОВ "Коллект центр" надав відповідь на відзив, відповідно до якого детально ознайомившись з відзивом на позовну заяву, вважає його необґрунтованим, таким, який не спростовує підстави, які зазначені в позовній заяві та таким, який не підлягає взяттю до уваги з огляду на наступне. 01.02.2021 між ТОВ «Слон кредит» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 497555, відповідно до якого кредитодавець надав позичальнику грошові кошти, а позичальник зобов`язався повернути використану суму в строк до 01.02.2024 та сплатити проценти за користування кредитними коштами на умовах визначених умовами договору кредиту. Проценти за користування становлять: за перший день користування кредитом – 25% в день, за всі наступні дні – 85% річних. Відповідно до п. 2.1 договору, зазначений порядок перерахування коштів за договором, а саме: кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом її перерахування: у розмірі 16000,00 грн. за реквізитами платіжної картки, зазначеної позичальником, у розмірі 4000,00 грн. на користь товариства з метою виконання зобов`язань з оплати процентів за перший день користування кредитом, відповідно до п. 3.5 договору. Позикодавець належним чином виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику кредитні кошти, в порядку передбаченому умовами договору, що підтверджується відповідними доказами, які додані до позовної заяви. До матеріалів позовної заяви було надано платіжне доручення № 4400 від 01.02.2021 із зазначенням номеру договору, дати та даних позичальника. Платіжне доручення оформлене та завірене відповідальною особою належним чином. Платіжне доручення є належним доказом отримання кредитних коштів за договором. Договір з додатками підписаний позичальником, докази того, що вказаний підпис не належить позичальнику відсутні. Висновків почеркознавчої експертизи про невідповідність підпису відповідачем не надано. З огляду на вказане, вважає, що викладені у відзиві пояснення відповідача є такими, які будуються лише на словах, непідтверджені відповідними доказами в розумінні норм цивільного процесуального законодавства. Відповідач вказує лише на недоведеність факту існування кредитного зобов`язання, але будь-яких доказів цьому не надає. При цьому позивач зазначає, що відповідач має вільний доступ до своїх рахунків у банківській установі і мав безперешкодну можливість надати суду докази про те, що кредитні грошові кошти на його картку (рахунок) не надходили. Зокрема, вона мала можливість здійснити запит до банку та отримати виписку по вказаному рахунку за період кредитування. Таким чином, відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження своїх заперечень Таким чином, ТОВ «Слон кредит» належним чином виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику кредитні кошти, в порядку передбаченому умовами договору, що підтверджується відповідними доказами. Доказів зворотного відповідачем не надано. Відтак, посилання відповідача є необґрунтованими та суперечливими. Виходячи з викладеного, вбачається, що відповідачем не надано жодного доказу того, що ним оспорювався зазначений вище кредитний договір раніше. Крім того, отримавши позовну заяву, відповідач зустрічного позову щодо оспорення зазначеного кредитного договору щодо його не укладення, не подав. Таким чином вбачається, що укладений між сторонами кредитний договір не оспорювався та не визнавався судом недійсним тому є чинним, оскільки відповідає формі, передбаченій ст. 207, 208, 1047, 1055 ЦК України. Станом на сьогоднішній день заборгованість за договором відповідачем не погашена, проценти за користування кредитними коштами не сплачені, у зв`язку з чим у відповідача обліковується прострочена заборгованість. Позивачем надано розрахунки заборгованості, з яких вбачається загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом. Підписуючи договір сторони погодили умови по сплаті коштів, в тому числі порядок нарахування процентів. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 07.06.2023 року по справі № 234/3840/15 визначено, що непогодження (незгода) з розрахунком, наданим позивачем, не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі. Незгода відповідача із розрахунком заборгованості не позбавляє його можливості, на підтвердження своїх доводів, надати свій «контррозрахунок». Звертає особливу увагу суду, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження належного виконання умов договору, в тому числі доказів невірного нарахування виниклої суми заборгованості по відсотках, відповідно до умов договору та контррозрахунок заборгованості, здійснений відповідачем. Таким чином, відсутні підстави для сумніву у правильності здійснених кредитором розрахунків. Відповідно до наданого розрахунку заборгованості, нарахування відсотків здійснювалось в межах строку кредитування, визначеного та погодженого сторонами договору. У справі, що розглядається, заборгованість за договором про споживчий кредит складається із заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за відсотками за користування кредитом. Щодо позовної давності. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п. 1.4 строк кредиту 1095 днів з кінцевим терміном повернення 01.02.2024 (включно). Оскільки жодних письмових повідомлень про дострокове припинення договору від сторін не надходило і такі відсутні, позичальник продовжував користуватися кредитними коштами, то відповідно строк дії укладеного з відповідачем договору є незмінним, а саме до 01.02.2024 (тобто, сплив строку позовної давності 01.02.2027). Таким чином, строк позовної давності щодо заявлення вимог про стягнення заборгованості за таким договором не минув. Слід зауважити, пунктом 12 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України чітко передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (строк дії карантину введеного Урядом України, у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) становив з 12.03.2020 по 01.07.2023). У Постанові Верховного Суду від 7 вересня 2022 р. по справі N 679/1136/21 Верховний Суд надав роз`яснення, що у пункті 12 розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року N 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). В тому числі, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Таким чином, враховуючи вимоги ст. 257, 258 ЦК України, п. 12,19 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України з урахуванням роз`яснень Верховного Суду, які викладені у Постанові від 07.09.2022 по справі N 679/1136/21 посилання відповідача на пропущення строку позовної давності щодо будь-якої вимоги позивача є безпідставним та необґрунтованим. Отже, строки позовної давності не були пропущені позивачем, а підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності відсутні. Посилання відповідача на норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є помилковим та безпідставним. До ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» були внесені зміни, саме на які і посилається відповідач, в редакції Закону № 3633-IX від 11.04.2024, який набрав чинності 18.05.2024. Згідно з ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Тобто, за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. В тому числі, до події, факту застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце. Таким чином, дія норми ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не розповсюджується на відповідача, як дружину військовослужбовця, оскільки кредитні зобов`язання у відповідача виникли з 01.02.2021; заборгованість нарахована до стягнення станом на 31.01.2024, тобто до набрання чинності вказаного Закону. В тому числі, сліз звернути увагу, що відповідно до доказів наданих відповідачем, а саме довідки від 05.04.2024 вбачається, що ОСОБА_2  (чоловік відповідача) призваний на військову службу з 05.03.2024, тобто також до набрання чинності вказаного нормативного акту (внесених ЗУ змін). Таким чином, вказаного статусу «дружини військовослужбовця» відповідач ОСОБА_1 набула лише в березні 2024 року, а відтак безпідставним є звільнення від відповідальності по сплаті процентів за кредитним договором з цієї підстави, коли відповідного статусу вона не мала. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Проте, відповідач не наводить обґрунтування неспівмірності витрат із складністю справи та не надає суду будь-яких доказів на підтвердження такої позиції. Твердження представника відповідача не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. Отже, такі твердження є припущеннями. П. 4 ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що «При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися». Відповідачем ніяких активних дій та звернень до позивача (первісного кредитодавця) з приводу мирного врегулювання спору (проведення реструктуризації боргу, проведення акту звірки) так і не було здійснено. Відтак, витрати позивача на правничу допомогу були неминучими та є обґрунтованими. Звертає особливу увагу, що спір виник внаслідок протиправної поведінки відповідача, пов`язаної з тривалим невиконанням умов договору. Виходячи з чого, та з урахуванням норм чинного законодавства України відсутні будь-які підстави щодо відмови у стягненні витрат на правничу допомогу на користь позивача. Просить позовну заяву ТОВ "Коллект центр" до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості задовольнити у повному обсязі.
08.07.2025 відповідачка ОСОБА_1 надала заяву про застосування вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України з тих підстав, що ТОВ "Слон кредит" продав свій кредит 30.06.2021 за договором факторингу № 30-06/2021 від 30.06.2021 ТОВ "Вердикт капітал" - фактору, а в свою чергу ТОВ "Вердикт капітал" за договором № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023 продав позивачу ТОВ "Коллект центр". За позовом ТОВ "Коллект центр" просить стягнути з відповідачки 70630,70 грн. Чому позивач бажає отримати саме таку суму при загальній сумі заборгованості 52606,05 грн. в позові відсутні правові підстави. Просить в порядку ч. 3 ст. 267 ЦК України в позові відмовити.
24.07.2025 представник позивача ТОВ "Коллект центр" надав заяву, відповідно до якої позивачем були отримані заперечення на відповідь на відзив по справі. Вважає за можливе висловити свої міркування щодо отриманих заперечень в письмових поясненнях по справі. В запереченнях по справі відповідач посилається на неправомірність нарахування та пропуск строку позовної давності, але з цим не можна погодитись, виходячи з чого, просить акцентувати увагу суду. 01.02.2021 між ТОВ «Слон кредит» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 497555, відповідно до якого кредитодавець надав позичальнику грошові кошти, а позичальник зобов`язався повернути використану суму в строк до 01.02.2024 та сплатити проценти за користування кредитними коштами на умовах визначених умовами договору кредиту. З урахуванням принципу тлумачення «favor contructus» (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (Постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20). Вважає за необхідне акцентувати увагу, що в відповіді на відзив позивачем було зазначено «Відповідно до Постанови Верховного Суду від 07.06.2023 по справі № 234/3840/15 визначено, що непогодження (незгода) з розрахунком, наданим позивачем, не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі. Незгода відповідача із розрахунком заборгованості не позбавляє його можливості, на підтвердження своїх доводів, надати свій «контррозрахунок». Проте, в поданих запереченнях відповідач вже не заперечує факт укладання договору, отримання кредитних коштів та виникнення зобов`язань між сторонами, проте не наводить доказів невірного нарахування виниклої суми заборгованості по відсотках, відповідно до умов договору. Тобто, контррозрахунок заборгованості так і не був проведений відповідачем. Таким чином, відсутні підстави для сумніву у правильності здійснених кредитором розрахунків. Відповідно до наданого розрахунку заборгованості, нарахування відсотків здійснювалось в межах строку кредитування, визначеного та погодженого сторонами договору, а саме з 02.02.2021 по 31.01.2024, тобто в визначений договором строк. Враховуючи, що відсотки не є пенею, їх зменшення чинним законодавством не передбачено. В тому числі, позивачем в відповіді на відзив залишено без уваги відповідачем «що дія норми ст. 15 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не розповсюджується на відповідача, як дружину військовослужбовця, оскільки кредитні зобов`язання у відповідача виникли з 01.02.2021; заборгованість нарахована до стягнення станом на 31.01.2024, тобто до набрання чинності вказаного Закону. В тому числі, сліз звернути увагу, що відповідно до доказів наданих відповідачем, а саме довідки від 05.04.2024 вбачається, що ОСОБА_2 (чоловік відповідача) призваний на військову службу з 05.03.2024, тобто також до набрання чинності вказаного нормативного акту (внесених ЗУ змін). Таким чином, вказаного статусу «дружини військовослужбовця» відповідач ОСОБА_1 набула лише в березні 2024 року, а відтак безпідставним є звільнення від відповідальності по сплаті процентів за кредитним договором з цієї підстави, коли відповідного статусу вона не мала. Відповідно до п. 1.4 строк кредиту 1095 днів з кінцевим терміном повернення 01.02.2024 (включно). Оскільки жодних письмових повідомлень про дострокове припинення договору від сторін не надходило і такі відсутні, позичальник продовжував користуватися кредитними коштами, то відповідно строк дії укладеного з відповідачем договору є незмінним, а саме до 01.02.2024 (тобто, сплив строку позовної давності 01.02.2027). Таким чином, строк позовної давності щодо заявлення вимог про стягнення заборгованості за таким договором не минув. За договором є певний строк виконання зобов`язання – а саме 01.02.2024, відповідно позовна давність починається після закінчення цього строку, оскільки зобов`язання не було виконано. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу. Долучені до позовної заяви докази належно обґрунтовують та підтверджують розумність, справедливість, реальність, а також співмірність зі складністю справи, обсягом наданої правничої допомоги та витраченого часу з розміром заявлених до стягнення витрат на оплату послуг адвоката в сумі 16 000,00 грн., а відтак, вважає, що такі витрати беззаперечно та в повній мірі підлягають стягненню з відповідача. Просить позовну заяву ТОВ «Коллект центр» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості – задовольнити в повному обсязі.
19.03.2026 відповідачка ОСОБА_1 надала заяву аналогічного змісту, поданій нею заяві від 08.07.2025 про застосування вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України.
24.03.2026 представник позивача ТОВ "Коллект центр" надав заяву про заперечення на заяву про застосування строку позовної давності. 01.02.2021 між ТОВ "Слон кредит" та ОСОБА_1 укладено договір № 497555. Відповідно до п. 1.4 договору строк кредиту – 1095 днів, з кінцевим терміном повернення 01.02.2024 (включно). Так, перебіг строку позовної давності мав би початись з дня, коли кредитор довідався або міг довідатися про порушення свого права, тобто коли наступив момент повернення суми кредиту, якого не відбулося. Разом з тим, 02.04.2020 (тобто, ще до дати укладення вищевказаних кредитних договорів) набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Тобто, на момент укладення вищевказаних кредитних договорів вже діяли норми закону, які призупиняли перебіг строку позовної давності. У постанові від 22.09.2022 по справі № 920/724/21 Верховний Суд зазначив про автоматичне продовження строків позовної давності пов`язане саме зі встановленням карантину на всій території України без будь-яких додаткових вимог та умов в аспекті їх продовження в силу закону. Підсумовуючи вищезазначене, Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин, який тривав до 30 червня 2023 року. Тобто, загальні та спеціальні строки позовної давності відповідно до вищезазначеного були призупинені до 30.06.2023, а їх перебіг міг би початись з 30.06.2023, якби не наступне. Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, чинного на момент звернення позивача до суду з позовом, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. 24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації по відношенню до України, відповідно пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» - на території України з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та затверджувався Верховною Радою України та діє до цього часу. Отже, за загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду. Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. Зокрема, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023. Також, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024, а після 30.01.2024 перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер. Відтак, враховуючи, що до введення воєнного стану загальний строк позовної давності не минув, на момент звернення позивача до суду з позовом діяв правовий режим воєнного стану, а відповідно, позовна заява подана в межах строку позовної давності. При цьому станом на момент звернення ТОВ «Коллект центр» до суду з даним позовом - 02.03.2025 строк позовної давності не лише не сплив, а й об`єктивно не міг бути вичерпаний з урахуванням його законодавчого продовження. Відповідно, право позивача на судовий захист було реалізовано своєчасно та в межах встановлених законом строків. Таким чином, за відсутності факту спливу позовної давності, а також з урахуванням дії спеціальних норм, що регулюють продовження таких строків, підстави для застосування наслідків спливу позовної давності у даній справі відсутні. Отже, позовна заява подана в межах строку позовної давності, а тому підстав для задоволення заяви відповідача про її застосування немає.
27.05.2026 відповідачка ОСОБА_1 надала заяву, відповідно до якої позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. За паспортом споживчого кредиту, загальна вартість кредиту для споживача за увесь строк користування кредитом 54896,75 грн., позов пред`явлено на суму 70630,70 грн. За позовом ТОВ "Коллект центр" просить стягнути з відповідача 70630,70 грн., а загальна сума заборгованості в позові 52606,05 грн. Чому позивач бажає отримати за позовом суму в розмірі 70630,70 грн. при загальній сумі заборгованості 52606,05 грн. в позові відсутні правові підстави. З розрахунку заборгованості позивач вказує суму 195 грн. - погашення боржником (до 10.01.2023), але навмисно дату платежу 195 грн. не вказує, яка фактично є 20.07.2021, що є останнім платежем, з часу якого є початок строку позовної давності. Існує договір № 01-07/2024 від 01.07.2024 про надання правової допомоги, укладений між позивачем та адвокатським об`єднанням АО "Лігал Ассістанс" з прайс-листом розцінок послуг. Чи стосується правова допомога саме її позову на суму 16000 грн. є невідомо та з пакету документів таокго не вбачається. Розцінки адвокатів мають загальний характер від 1500 грн. до максимальної суми 2000 грн. у випадку консультації. Вказане свідчить, що фахівець у наданні правових послуг зловживає. Разом з тим, не враховано, що вона та її чоловік - це їх багатодітна сім`я (посвідчення НОМЕР_2 , НОМЕР_3 ). Чоловік перебуває у ЗСУ по мобілізації. Просить врахувати вимоги законодавства України та умови договору № 49755 споживчого кредиту від 01.02.2021 між нею та ТОВ "Слон кредит", де тіло кредиту 16000 грн., а не 20000 грн., які підлягають стягненню, а в решті позовних вимог просить відмовити. Також просить відмовити у стягненні 16000 грн. правничої допомоги, так як крім прайс-листа невідомо, які розрахунки часу, праці, гонорару правник вклав у свою роботу та яку (консультації, інше та що саме не відомо) з матеріалів справи підлягало б до задоволення судом.
Враховуючи те, що відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі.
Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд виходить з наступного.
Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що 01.02.2021 між ТОВ "Слон кредит" та ОСОБА_1 укладено договір № 497555. 
Згідно договору, основними умовами кредиту передбачено всі істотні умови договору, а саме: розмір кредиту, строки користування кредитом, строк дії договору, відсоткові ставки за користування кредитом, загальна вартість кредиту та всі інші платежі, пов`язані з виконанням цього договору.
Згідно п. 1.3 договору, сума кредиту (загальний розмір) складає 20000 грн. 
Відповідно до п. 1.4 договору, строк кредиту 1095 днів, з кінцевим терміном повернення 01.02.2024. 
Пунктом 1.5 договору передбачено умови нарахування та тип процентної ставки за кредитом. 
Відповідно до п. 3.1 договору, нарахування процентів за договором здійснюється в межах строку надання кредиту, визначеного у п. 1.4 договору, на залишок заборгованості за кредитом, що вказаний в графіку платежів, виходячи з припущення, що споживач виконає свої зобов`язання на умовах та в строки, передбачені договором. 
Пунктом 3.2 договору встановлено, що нарахування процентів здійснюється за фактичну кількість календарних днів, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та у році. 
Кредитодавець належним чином виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику кредитні кошти в порядку, передбаченому умовами кредитного договору. 
Згідно з умовами договору, позичальник зобов`язаний у встановлений договором строк повернути кредит, сплатити проценти, штрафи та пені (у разі наявності) та інші платежі, передбачені договором. 
Незважаючи на це, відповідач не виконав свого обов`язку та припинив повертати наданий йому кредит в строки, передбачені договором. 
30.06.2021 було укладено договір № 30-06/2021, відповідно до якого ТОВ "Слон кредит" відступило на користь ТОВ "Вердикт капітал" права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 497555. 
10.01.2023 було укладено договір № 10-01/2023, відповідно до якого ТОВ "Вердикт капітал" відступило на користь ТОВ "Коллект центр" права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 497555. 
Таким чином, ТОВ "Коллект центр" наділено правом вимоги до відповідачки за договором № 497555. 
Станом на сьогоднішній день заборгованість за договором відповідачкою не погашається, проценти за користування кредитними коштами не сплачуються, у зв`язку з чим у відповідача обліковується прострочена заборгованість. 
Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за договором № 497555 від 01.02.2021, що підлягає стягненню з позичальника станом на день формування позовної заяви відповідно до розрахунку заборгованості становить 70630,70 грн., з яких: 
- заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 20000 грн., 
- заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 32606,05 грн., 
- заборгованість за нарахованими процентами згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 18024,65 грн. 
Враховуючи вищезазначене, предметом позовних вимог є стягнення з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ "Коллект центр" заборгованості за договором № 497555 від 01.02.2021 у загальному розмірі 70630,70 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 20000 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 32606,05 грн., заборгованість за нарахованими процентами згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 18024,65 грн., зі встановленим строком користування (строк кредиту) з 01.02.2021 по 01.02.2024 (п. 1.4 кредитного договору).
З позовною заявою позивач ТОВ "Коллект центр" звернувся до суду 03.03.2025.
З матеріалів справи також вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 подала заяву, в якій просила відмовити в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.
Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
02 квітня 2020 року (тобто ще до дати укладення кредитного договору № 497555 від 01.02.2021) набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, враховуючи зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 500.
Тобто, з березня 2020 року строки позовної давності продовжені.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Крім цього, до об`єктивних причин звернення до суду із захистом своїх прав та інтересів, позивачем виокремлюється також введення воєнного стану на території країни.
Суд зауважує, що введення в Україні режиму воєнного стану 24 лютого 2022 року на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та подальше продовження режиму воєнного стану є об`єктивною та поважною причиною пропуску процесуальних строків, встановлених законом та судом.
Окрім того, згідно розділу «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 19, за змістом якого, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681,728, 786, 1293 цього Кодексу продовжуються на строк його дії.
Отже, за загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду. 
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. 
Відтак, враховуючи, що до введення воєнного стану загальний строк позовної давності не минув, на момент звернення позивача до суду з позовом діяв правовий режим воєнного стану, а відповідно, позовна заява подана в межах строку позовної давності. 
При цьому станом на момент звернення позивача ТОВ «Коллект центр» до суду з даним позовом - 03.03.2025 строк позовної давності не лише не сплив, а й об`єктивно не міг бути вичерпаний з урахуванням його законодавчого продовження. 
Відповідно, право позивача на судовий захист було реалізовано своєчасно та в межах встановлених законом строків. 
Таким чином, за відсутності факту спливу позовної давності, а також з урахуванням дії спеціальних норм, що регулюють продовження таких строків, підстави для застосування наслідків спливу позовної давності у даній справі відсутні. Отже, позовна заява подана в межах строку позовної давності, а тому підстав для задоволення заяви відповідача про її застосування немає.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов поданий у строки, визначені законом, та вони позивачем не пропущені, оскільки строк дії договору діяв до 01.02.2024 (п. 1.4 договору № 497555 від 01.02.2021).
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Із положень частини першої статті 638 ЦК України слідує, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
За змістом пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
В силу частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Частиною першою статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як передбачено частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів.
За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.
Кредитний договір має бути укладений у письмовій формі та підписаний сторонами, в тому числі із застосуванням електронного підпису.
Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору.
Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором.
Відступлення права вимоги означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором і новим кредитором. Одним із різновидів відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).
Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства.
Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.
З відзиву та додаткових заяв вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 не заперечує факту укладення договору, а не погоджується з тим, що у матеріалах справи відсутні докази отримання нею грошових коштів у розмірі 20000 грн., оскільки згідно платіжного доручення, що міститься в матеріалах справи, ТОВ "Слон кредит" надав їй 16000 грн., а також заперечує розмір встановленої заборгованості у частині нарахування і стягнення відсотків.
Проте, такі доводи судом відхиляються у зв`язку з наступним.
Відповідно до п. 1.3 договору, сума кредиту (загальний розмір) складає 20000 грн. Тип кредиту - кредит.
Згідно п. 2.1 договору, кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування:
- у розмірі 16000 грн. за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_4 або іншої платіжної картки, реквізити якої надані споживачем товариству у будь-який спосіб;
- у розмірі 4000 грн. на користь товариства з метою виконання зобов`язань з оплати процентів за перший день користування кредитом, відповідно до п. 3.5 договору.
Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами.
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.
Певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа № 129/1033/13-ц).
Суд вважає доведеним факт отримання коштів відповідачкою ОСОБА_1 за кредитним договором, адже він доведений належними та допустимими доказами, що містяться у матеріалах справи.
У своїй постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 559/1605/18 Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 627 ЦК України свідчить, що за загальним правилом обсяг договірної відповідальності регулюється в ЦК України нормами, які мають диспозитивний характер. Тобто, сторони при укладенні конкретного виду договору можуть регулювати їх самостійно.
Відтак, з огляду на свободу договору, яка передбачена статтями 6, 627 ЦК України, сторони на власний розсуд визначили строк кредитування, а також передбачили право кредитора нарахувати у цей період відсотки у визначеному договором розмірі.
При цьому договір та його умови в судовому порядку не оскаржувались, не визнавалися недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню сторін.
Відповідачкою не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про сплату нею заборгованості чи про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку. Так само суду не надано жодних доказів, на підтвердження фактичної незгоди відповідача з умовами договору, адже договір розірваний не був, його умови в судовому порядку не оскаржувались, не визнавалися недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню сторін.
Суд відхиляє заперечення відповідачки щодо розміру процентів за кредитним договором, оскільки при укладенні кредитного договору вона була повідомлена про розмір відсотків, порядок їх сплати та інші суттєві обставини договору, і добровільно уклала цей договір та користувалася отриманими коштами.
Посилання у відзиві та додаткових заявах відповідачки ОСОБА_1 на застосування приписів ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», оскільки позивач не має права нараховувати та стягувати з відповідача проценти та інші платежі, суд вважає безпідставним, оскільки відсотки за користування кредитними коштами за кредитним договором № 497555 від 01.02.2021 на момент укладення кредитного договору нараховувались кредитором до 01.02.2024, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитом, тобто до набуття чоловіком відповідачки статусу військовослужбовця. Крім того, відповідачка ОСОБА_1 станом на момент укладення зазначеного кредитного договору не набула статусу дружини військовослужбовця і на неї не розповсюджувались пільги відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно доданої до відзиву довідки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 80 від 05.04.2024, рядовий ОСОБА_2 (чоловік відповідачки ОСОБА_1 ) призваний на військову службу по загальній мобілізації 05.03.2024 згідно Указу Президента України "Про загальну мобілізацію" № 65 від 24.02.2022 (зі змінами) ІНФОРМАЦІЯ_2 до військової частини.
При цьому, соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей врегульовано Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ.
Із положень статті 3 Закону України № 2011-ХІІ слідує, що дія цього закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями, Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, розвідувального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (далі - військових формувань, правоохоронних та розвідувальних органів), які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань, правоохоронних та розвідувальних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, у тому числі на території держави-агресора, під час їх безпосередньої участі у здійсненні та/або забезпеченні здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією проти України, а також на членів їх сімей.
Зазначаючи про те, що відсотки за користування кредитом відповідачці не повинні були нараховуватись, як дружині військовослужбовця вона посилається на чинну редакцією частини 15 статті 14 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ), згідно якої військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.
Між тим ці положення внесені до Закону № 2011-ХІІ згідно із Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», який набрав чинності 18 травня 2024 року.
На час виникнення спірних правовідносин, а саме, у період з 01.02.2021 по 01.02.2024 (період нарахування процентів за кредитом з моменту його укладення), частина 15 статті 14 Закону № 2011-ХІІ була викладена в такій редакції: «Військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються».
Тобто на момент укладення сторонами кредитного договору та строку його дії (до 01.02.2024 згідно п. 1.4 договору) дружини (чоловіки) військовослужбовців, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, та військовослужбовці під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, не були такими особами, яким проценти за користування кредитом не нараховуються.
Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до події, факту застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України.
Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно якої закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп).
Відповідно до частини 2 статті 5 ЦПК України акт цивільного законодавства не має зворотної сили у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність.
Як встановлено передбачені умовами кредитного договору № 497555 від 01.02.2021 проценти не є цивільною відповідальністю боржника за невиконання зобов`язань за цим договором, а є процентами за користування кредитними коштами, тому в даному випадку до цих правовідносин не може бути застосовано принцип зворотної сили закону у часі.
Крім того, конструкція частини 15 статті 14 Закону України № 2011-ХІІ не передбачає звільнення військовослужбовців та членів їхніх сімей від сплати відсотків за користування кредитом, а лише визначає умови, за яких такі відсотки не нараховуються. Законодавець чітко встановив, що ці умови пов`язані з певними періодами проходження військової служби. Враховуючи це, підстав для застосування принципу зворотної дії закону в часі до спірних правовідносин не вбачається.
Отже, із урахуванням вимог статті 5 ЦК України щодо дії актів цивільного законодавства в часі, чинна норма частини 15 статті 14 Закону № 2011-ХІІ, на яку посилається відповідачка не регулює спірні правовідносини сторін, а тому суд вважає, що додані до відзиву докази не беруться до уваги, оскільки вони не є доказами у справі, адже не стосуються предмета доказування.
З огляду на викладене, на відповідачку ОСОБА_1 не поширюються положення частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у межах цієї справи, оскільки проценти за кредитом, нарахування яких відповідачка вважає неправомірним, були нараховані до набрання чинності змінами до зазначеної норми Закону та до набуття чоловіком відповідачки статусу військовослужбовця.
Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, враховуючи те, що відповідачка будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів у відзиві та на спростування позиції представника позивача до суду чи контррозрахунку не надали, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Щодо витрат на правничу допомогу, суд враховує, що ч. 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу віднесені саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом з тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
За змістом ст.ст. 137, 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу мають бути дійсними (реальними), необхідними, а їх розмір розумним з огляду на складність справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, наведеної, зокрема, у пункті 95 рішення від 26.02.2015у справі «Баришевський проти України», пункті 80 рішення від 12.10.2006у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При цьому, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 23.01.2014у справі «East|WestAlianceLimited» проти України», заява № 19336/04), обґрунтованим слід вважати розмір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим на виконання таких робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 в справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одним з основних елементів верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість та кількість підготовлених документів, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Суд повинен оцінити витрати сторони у справі на оплату правничої допомоги у сукупності з критеріями, на які звертає увагу Європейський суд з прав людини, ураховуючи реальні обставини їх понесення та необхідності таких трат. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.01.2021 в справі № 925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.12.2020 в справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 у справі № 554/2586/ 16-ц.
Згідно матеріалів справи, позивач в підтвердження витрат на правничу допомогу надав: договір про надання правничої допомоги № 01-07/2024 від 01.07.2024, заявку на надання юридичної допомоги № 493 від 01.01.2025 на загальну суму 16000 грн., витяг з акту № 3 про надання юридичної допомоги від 31.01.2025, прайс-лист АО "Лігал Ассістанс".
Надаючи оцінку наданим доказам, суд зважає, що справа є незначної складності, в даній категорії спірних правовідносин наявна усталена судова практика, обсяг досліджених доказів є невеликим, справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача 5000 грн. витрат на правничу допомогу. Саме такий розмір витрат, на переконання суду, є об`єктивним, співмірним зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою у ній.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. 526, 527, 530, 599, 610-612, 625, 629, 1048 -1050, 1054, 1056-1 ЦК України, ст. 4, 12, 13, 19, 76-81, 141, 223, 247, 263- 265, 280-282 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Коллект центр" (код ЄДРПОУ 44276926, вул. Мечнікова буд. 3 офіс 306, м. Київ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за договором - задовольнити повністю. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Коллект центр" заборгованість за договором № 497555 від 01.02.2021 в розмірі 70630,70 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Коллект центр" понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн. та понесені витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя О. Г. Рудь