ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/4126/24	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Савицького Я.Ф., Ярош А.І.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ 
на рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 року суддя першої інстанції Литвинова В.В. повний текст складено 12.11.2025
у справі № 916/4126/24
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ 
до відповідача: Гаврилівський дитячий садок “РОМАШКА” Каланчацької селищної ради Херсонської області, с.Гаврилівка Херсонської області
про стягнення 141 607 грн 45 коп.

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.
19.09.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", м.Київ звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Гаврилівського дитячого садочка “РОМАШКА” Каланчацької селищної ради Херсонської області, с.Гаврилівка Херсонської області про стягнення 141 607 грн 45 коп. заборгованості за договором постачання природного газу №20-1039/21-БО-Т від 03.11.2021, з яких – 98683 грн 44 коп. основного боргу за період листопад 2021 року – березень 2022 року, 21000 грн 28 коп. пені, 4438 грн 62 коп. 3% річних та 17485 грн 11 коп.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання відповідачем умов договору постачання природного газу № 20-1032/21-БО-Т від 03.11.2021 у частині повної та своєчасної оплати за спожитий природний газ.
Так, на виконання умов договору №20-1032/21-БО-Т від 03.11.2021 у період з листопада 2021 року по березень 2022 року ним було поставлено відповідачу природний газ (у тому числі, з урахуванням послуг транспортування природного газу до внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи) у загальному обсязі 14,369 тис. куб. м на загальну суму 151 536 грн 67 коп. Водночас, відповідач за спожитий природний газ розрахувався лише частково на загальну суму 52 853 грн 23 коп. (за період з листопада по грудень 2021 року).
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.09.2024 суд відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без призначення засідань. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 у справі №916/4126/24 позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з Гаврилівського дитячого садочка “РОМАШКА” Каланчацької селищної ради Херсонської області, с. Гаврилівка Херсонської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", м.Київ 57993 грн 15 коп. основного боргу, 11407 грн 74 коп. інфляційних, 2695 грн 51 коп. 3% річних, 11493 грн 85 коп. пені та 1429 грн 93 коп. витрат зі сплати судового збору. В решті позову відмовлено.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що загальновідомим є факт окупації Скадовського району Херсонської області з 24.02.2022, у зв`язку з чим з цього часу підлягають застосуванню положення статті 13 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України”, якими на період тимчасової окупації заборонено переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію всіма видами транспорту, у тому числі автомобільним, залізничним, повітряним і трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами.
Отже, з огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що період, за який позивач просить стягнути з відповідача заборгованість (листопад 2021 року – березень 2022 року), включає, у тому числі, і період тимчасової окупації Скадовського району Херсонської області, у якому знаходиться відповідач, що розпочався з 24.02.2022, у зв`язку з чим суд відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за природний газ за період з 24.02.2022 по березень 2022 року включно.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ з рішенням суду першої інстанції не погодилося, тому звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 у справі №916/4126/24 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення суми основного боргу в сумі 40 690 грн 29 коп., пені в сумі 9 506 грн 43 коп., 3% річних в сумі 1 743 грн 11 коп. та інфляційних в сумі 6 077 грн 37 коп. скасувати. Прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», м. Київ щодо стягнення суми основного боргу в сумі 40 690 грн 29 коп., пені в сумі 9 506 грн 43 коп., 3% річних в сумі 1 743 грн 11 коп. та інфляційних в сумі 6 077 грн 37 коп., у стягненні яких було відмовлено, задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. 
Зокрема, скаржник зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткову відмову у стягненні заборгованості за поставлений природний газ, а також пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, неправильно застосувавши положення статей 13, 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03.10.2025 у справі №908/1162/23. 
Апелянт зазначає, що спірні правовідносини виникли у період листопада 2021 року — березня 2022 року, при цьому відповідач не заперечував факту споживання природного газу, а акти приймання-передачі газу були належним чином підписані та повернуті позивачу. Скаржник наголошує, що на момент поставки природного газу законодавчо затвердженого переліку тимчасово окупованих територій не існувало, а відповідні переліки були затверджені лише наприкінці 2022 року. На думку апелянта, у зв`язку з цим позивач не мав можливості встановити факт перебування відповідача на тимчасово окупованій території на час виконання договору. 
Апелянт посилається на статтю 58 Конституції України та зазначає, що нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, а тому подальше визначення території, як тимчасово окупованої не може впливати на правомірність поставки природного газу у спірний період. 
Крім того, скаржник вказує, що за змістом статей 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» заборона на переміщення товарів та здійснення господарської діяльності прямо поширюється лише на території, визначені пунктами 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, а щодо територій, визначених пунктом 3 частини першої статті 3 Закону, такі обмеження можуть застосовуватись виключно за окремим рішенням Кабінету Міністрів України. На переконання апелянта, у період виникнення спірних правовідносин відповідне рішення Кабінету Міністрів України відсутнє, а тому правові підстави для застосування обмежень, передбачених статтями 13 та 13-1 Закону, були відсутні. 
Позивач також зазначає, що на нього, як на постачальника природного газу, були покладені спеціальні обов`язки відповідно до постанов Кабінету Міністрів України №222 від 06.03.2022, №637 від 31.05.2022 та №812 від 19.07.2022 щодо забезпечення постачання природного газу споживачам, при цьому жодних застережень чи заборон щодо здійснення поставок на відповідні території вказані нормативні акти не містили. 
Апелянт стверджує, що накази Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України не можуть замінювати рішення Кабінету Міністрів України про введення обмежень господарської діяльності, а сам факт окупації території не є достатньою правовою підставою для автоматичного застосування економічних обмежень. У зв`язку з цим, на думку скаржника, висновки Верховного Суду у справі №908/1162/23, на які послався суд першої інстанції, не є релевантними до спірних правовідносин. 
Також, апелянт звертає увагу на ухвалу Верховного Суду від 05.11.2025 у справі №280/5808/23 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою відступу від правових висновків, викладених, зокрема, у справі №908/1162/23. На думку скаржника, у зазначеній ухвалі Верховний Суд дійшов висновку про необхідність наявності окремого рішення Кабінету Міністрів України для застосування обмежень, передбачених статтями 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». 
З огляду на викладене, скаржник вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права та безпідставно дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за поставлений природний газ після 24.02.2022, а також відповідних штрафних санкцій.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 року у справі №916/4126/24, справу вирішено розглядати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
Відповідач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористались, відзив на апеляційну скаргу, не надав, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
23.01.2026 року до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №916/4126/24 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №280/5808/23.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.01.2026 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ про зупинення провадження у справі №916/4126/24. Зупинено провадження у справі №916/4126/24 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 року у справі № 916/4126/24 до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №280/5808/23 та оприлюднення повного тексту постанови. Зобов`язано сторін повідомити Південно-західний апеляційний господарський суд про результати розгляду Верховного Суду справи №280/5808/23.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.05.2026 поновлено провадження у справі. 
Приписи п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України визначають, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму.
В порядку спрощеного провадження за законом підлягають розгляду малозначні справи, і в даному випадку єдиним критерієм для такого розгляду є саме ціна позову. Судова колегія дійшла висновку, що у даному випадку справа №916/4126/24 відповідає ознакам малозначної справи за законом, оскільки ціна позову складає 141 607 грн 45 коп..
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржуване у справі рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, дослідивши доводи та вимоги апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 року у справі №916/4126/24 в оскаржуваній частині не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 року у справі №916/4126/24 в оскаржуваній частині не потребує скасування, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

03.11.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ та Гаврилівським дитячим садочком “РОМАШКА” Каланчацької селищної ради Херсонської області, с.Гаврилівка Херсонської області укладено договір №20-1039/21-БО-Т постачання природного газу, за умовами якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього договору.
Відповідно до п. 1.2 договору, природний газ використовується споживачем для власних потреб.
Строк договору з дати укладення і до 31.12.2022 (п. 13.1).
Згідно з п. 4.1 договору, ціна природного газу становить 16554 грн за 1000 куб м з ПДВ.
Пунктом 2.1 договору передбачено, що постачальник передає споживачу замовлений споживачем обсяг газу у період з листопада 2021 року по грудень 2022 року включно в кількості 14,369 тис. куб метрів.
Оформлення приймання-передачі природного газу відбувається у відповідності до пунктів 3.1 – 3.6 договору. 
Приймання-передача газу, поставленого позивачем та прийнятого відповідачем у розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу (п. 3.5 договору). 
На підставі отриманих від споживача даних та даних щодо остаточної алокації відборів споживача на інформаційній платформі оператора ГТС постачальник готує та надає споживачу два примірники акту приймання-передачі за відповідний розрахунковий період (далі також - акт), підписаний уповноваженим представником постачальника (п. 3.5.2. договору). 
Споживач протягом 2 (двох) робочих днів з дати одержання акту зобов`язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акту, підписаний уповноваженим представником споживача, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від його підписання (п.3.5.3. оговору). 
У випадку не повернення споживачем підписаного оригіналу акту до 15 (п`ятнадцятого) числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, а також у випадку розбіжностей між даними, отриманими від споживача відповідно до підпункту 3.5.1. цього пункту, та даних щодо остаточної алокації відборів споживача на інформаційній платформі оператора ГТС, обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим (узгодженим) відповідно до даних інформаційної платформи оператора ГТС та переданим у власність споживачу, а вартість поставленого протягом відповідного розрахункового періоду газу розраховується з урахуванням цін, визначених у розділі 4 цього договору (п.3.5.4. договору). 
Відповідно до п. 2.1 договору позивач передав відповідачу в період з листопада 2021 по березень 2022 замовлений відповідачем обсяг (об`єм) природного газу, в тому числі по місяцях, перелік яких із зазначенням обсягу (об`єму) наведено в п. 2.1 договору, на загальну суму 151 536 грн 67 коп. 
На виконання п. 3.5 договору, позивачем та відповідачем були підписані акти приймання-передачі природного газу за листопад 2021 – березень 2022 року, а саме: - акт приймання-передачі природного газу від 30.11.2021 на суму 17 762 грн 44 коп.; - акт приймання-передачі природного газу від 31.12.2021 на суму 30 326 грн 93 коп. - акт приймання-передачі природного газу від 31.01.2022 на суму 37 544 грн 46 коп.; - акт приймання-передачі природного газу від 28.02.2022 на суму 30 691 грн 10 коп.; - акт приймання-передачі природного газу від 31.03.2022 на суму 35 243 грн 46 коп.; - коригуючий акт приймання-передачі природного газу від 25.04.2022 на суму 35 211 грн 74 коп. 
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач частково розрахувався за поставку природного газу періоду з листопада 2021 по грудень 2021 на суму 52853 грн 23 коп. 24.12.2021, на підтвердження чого позивачем надано інформацію Ощадбанку.
Отже, за розрахунком позивача, залишок основного боргу становить 151536 грн 67 коп. – 52853 грн 23 коп. = 98683 грн 44 коп..
Позивач у позовній заяві зазначає, що за відповідачем рахується заборгованість за поставлений природний газ в розмірі 141 607 грн 45 коп., з яких – 98683 грн 44 коп. основного боргу за період листопад 2021 року – березень 2022 року, 21 000 грн 28 коп. пені, 4438 грн 62 коп. 3% річних та 17485 грн 11 коп.
Інших письмових доказів матеріали господарської справи не містять.
Предметом спору суду першої інстанції у даній справі було встановлення обставин щодо наявності або відсутності підстав щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором постачання природного газу у загальному розмірі 141 607 грн 45 коп. 

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Оскільки рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 року у справі №916/4126/24 позивач оскаржує лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення основного боргу в сумі 40 690 грн 29 коп., пені у сумі 9506 грн, 43 коп. 3% річних у сумі 1743 грн 11 коп. та інфляційних в сумі 6077 грн 37 коп., а суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, тому апеляційним господарським судом в апеляційному порядку переглядається оскаржуване рішення тільки в частині доводів апеляційної скарги щодо стягнення заборгованості за період з 24.02.2022 по березень 2022 включно і тільки щодо правомірності висновку суду щодо відмови у позові в цій частині. 
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами. 
Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України (втратив чинність та підлягає застосуванню тут і далі у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. 
Статтею 174 Господарського кодексу України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань, зокрема, є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать. 
Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Згідно вимог ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Частиною 1 ст. 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Згідно норм цивільного та господарського законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором, а у продавця виникає зобов`язання передати покупцю річ та право вимоги оплати і зобов`язання покупця сплати вартість отриманої речі та право її вимоги. Даний договір є консенсуальним, оскільки права та обов`язки виникають вже в момент досягнення ними угоди за всіма істотними умовами. Отже, змістом договору є ті умови, з приводу яких сторони досягли згоди.
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Приписами ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Як вірно враховано судом першої інстанції, місцезнаходження відповідача є с.Гаврилівка друга Каланчацького району Херсонської області.
Відповідно до постанови Верховної Ради України № 807-IX від 17 липня 2020 року утворено Скадовський район Херсонської області, до складу якого увійшла Каланчацька селищна територіальна громада.
26.04.2022 набрав чинності наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 75 від 25.04.2022, яким затверджено Перелік територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 25 квітня 2022 року.
До цього Переліку станом на 25.04.2022 було включено і Каланчацька селищна територіальну громаду. В даному Переліку не зазначено конкретно, які території є окупованими, а в яких бойові дії.
В подальшому цей Перелік втратив чинність, оскільки 27.12.2022 набрав чинності наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022 про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією. 
В цьому переліку зазначено, що з 24.02.2022 вся територія Скадовського району Херсонської області окупована.
Далі, цей Перелік також втратив чинність, оскільки 20.03.2025 набрав чинності наказ Міністерства розвитку громад та територій України № 376 від 28.02.2025, яким затверджено новий Перелік.
Так, відповідно до чинного на день розгляду справи Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджений наказом Міністерства розвитку громад та територій України №376 від 28.02.2025, Скадовський район Херсонської області перебуває в тимчасовій окупації з 24.02.2022. 
Згідно з ст. 3 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” (в редакції станом на 01.03.2022 – початок окупації міста Херсон) тимчасово окупованою територією визначається:
1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій;
2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України;
3) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями.
Адміністративна межа між тимчасово окупованою територією та іншою територією України збігається із суходільним адміністративним кордоном між Автономною Республікою Крим та Херсонською областю.
На адміністративній межі між тимчасово окупованою територією та іншою територією України запроваджується тимчасовий прикордонний контроль.
Статтею 13-1 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” (в редакції станом на 01.03.2022 – початок окупації міста Херсон) на період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено.
20.03.2022 набрав чинності Закон України “Про внесення змін до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України”, яким було внесено зміни до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", а саме: статтю 1 доповнено частиною третьою такого змісту:
"3. Дата початку тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначається рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України".
2. У статті 3:
у частині першій:
пункт 3 викласти в такій редакції:
"3) інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України";
доповнити пунктом 4 такого змісту:
"4) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1, 2 і 3 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями";
частину другу викласти в такій редакції:
"2. Адміністративна межа між тимчасово окупованою територією, передбаченою пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті, та іншою територією України збігається із суходільним адміністративним кордоном між Автономною Республікою Крим та Херсонською областю.
Адміністративна межа між тимчасово окупованою територією, передбаченою пунктом 3 частини першої цієї статті, та іншою територією України визначається рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України".
3. Частину третю статті 4 доповнити абзацом другим такого змісту:
"В умовах воєнного стану правовий режим тимчасово окупованої території, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначається, змінюється і скасовується рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України".
Статтю 13-1доповнити новою частиною першою такого змісту:
"1. Положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями.
В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями".
У зв`язку з цим частини першу - п`яту вважати відповідно частинами другою - шостою.
В свою чергу, відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, судом першої інстанції вірно враховані висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23, зокрема, п. 7.25 та 7.26, а саме: -“Однак у відповідності до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 № 2217-ІХ “Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України”) правовий статус тимчасово окупованої території російською федерацією в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема - і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону, має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася.
Враховуючи викладене, об`єднана палата вважає, що висновок, викладений Верховним Судом у постанові у справі №910/9680/23 про застосування до спірних правовідносин положень статті 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" з огляду на загальновідомий факт окупації міста Мелітополь, відповідає Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".”
Отже, колегія суддів зауважує, що загальновідомим є факт окупації Скадовського району Херсонської області з 24.02.2022, тому з цього часу мають застосовуватись положення ст. 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", якою заборонено на період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23.10.2025 у справі № 916/1650/23 та від 05.11.2025 у справі № 916/4148/23.
Отже, період за який позивач просив стягнути з відповідача заборгованість (листопад 2021 року – березень 2022 року) включає і період тимчасової окупації Скадовського району Херсонської області, в якому знаходиться відповідач, який розпочався з 24.02.2022. 
З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за природний газ у сумі 40 690 грн 29 коп. за період з 24.02.2022 по березень 2022 року включно.
В свою чергу, оскільки, господарський суду дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для стягнення основної заборгованості за природний газ за період з 24.02.2022 по березень 2022 року включно, похідні вимоги про стягнення пені у розмірі 9506 грн 43 коп., 3% річних у сумі 1743 грн 11 коп. та інфляційних втрат у сумі 6077 грн 37 коп., також правомірно залишено без задоволення, оскільки такі нарахування є похідними від основного зобов`язання та не підлягають стягненню за відсутності підстав для стягнення основного боргу.
Колегія суддів, відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що заборона, передбачена статтями 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», могла бути застосована до територій, визначених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, виключно за наявності окремого рішення Кабінету Міністрів України.
Такі доводи не ґрунтуються на теперішній час на системному тлумаченні положень зазначеного Закону та суперечать правовим висновкам Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постанові від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, які відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України підлягають врахуванню судом під час вирішення спору.
Суд апеляційної інстанції враховує, що спірні зобов`язання виникли після початку повномасштабної збройної агресії російської федерації та фактичної окупації відповідної території, а сам факт тимчасової окупації Скадовського району Херсонської області з 24.02.2022 є загальновідомою обставиною та підтверджується офіційними переліками територій, затвердженими уповноваженими державними органами.
Посилання апелянта на відсутність окремого рішення Кабінету Міністрів України, як підставу для невикористання положень статей 13 та 13-1 Закону, колегія суддів вважає формальним, оскільки наведені норми спрямовані на недопущення здійснення господарської діяльності та переміщення товарів між тимчасово окупованою та іншою територією України в умовах окупації, а їх застосування не може ставитися у залежність виключно від прийняття додаткового підзаконного акту за наявності встановленого факту окупації відповідної території.
При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2025 у справі №908/1162/23 дійшов висновку про те, що поняття «переміщення» товару та його постачання (реалізації) у таких правовідносинах є взаємопов`язаними та не можуть розглядатися відокремлено, оскільки постачання енергоресурсу на тимчасово окуповану територію об`єктивно передбачає його переміщення.
Не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, в оскаржуваній частині і доводи апелянта про покладення на позивача спеціальних обов`язків відповідно до постанов Кабінету Міністрів України №222 від 06.03.2022, №637 від 31.05.2022 та №812 від 19.07.2022, оскільки зазначені нормативні акти регулюють питання забезпечення загальносуспільних інтересів на ринку природного газу та визначають особливості виконання спеціальних обов`язків постачальниками природного газу, однак не містять положень, які б скасовували або виключали застосування обмежень, встановлених Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
Водночас, покладення на постачальника спеціальних обов`язків, не може тлумачитися як надання права здійснювати господарську діяльність усупереч спеціальним обмеженням, встановленим Законом щодо тимчасово окупованих територій, оскільки положення Закону мають вищу юридичну силу порівняно з підзаконними нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України. За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в оскаржуваній частині.
Також, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про необхідність врахування ухвали Верховного Суду від 05.11.2025 у справі №280/5808/23, щодо передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою відступу від правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, з огляду на таке.
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2026 у справі №280/5808/23 зазначену справу повернуто відповідній колегії Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду, оскільки Велика Палата дійшла висновку про відсутність підстав для її розгляду в порядку частини третьої статті 346 КАС України.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що правовідносини у справі №280/5808/23 не є подібними до правовідносин, які були предметом розгляду Касаційного господарського суду у справах №908/1162/23 та інших, оскільки справа №280/5808/23 стосувалася митних правовідносин та повернення надмірно сплачених митних платежів, тоді як у справах Касаційного господарського суду предметом спору були договірні правовідносини щодо постачання та споживання енергоресурсів на тимчасово окупованих територіях.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі №908/1162/23 ґрунтуються, зокрема, на аналізі статті 2 та пункту 1 частини першої статті 3 Закону №1207-VII, а тому підстав для висновку про необхідність відступу від відповідної правової позиції не встановлено.
За таких обставин, посилання апелянта на ухвалу Касаційного адміністративного суду від 05.11.2025 у справі №280/5808/23 не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не свідчать про зміну або втрату релевантності правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, яка підлягає врахуванню при вирішенні даного спору, правовідносини у якому є аналогічними.
З урахуванням вищевикладеного, установлені під час розгляду цієї справи фактичні обставини та зроблені судом апеляційної інстанції висновки в повному обсязі спростовують наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи. 
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту ст.79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у постанові від 16.02.2021 у справі №927/645/19.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Надаючи оцінку всім доказам та доводам скаржника у їх сукупності із застосуванням стандарту доказування «вірогідності доказів», судова колегія доходить висновку про те, що останнім не доведено належними, допустимими, достовірними та вірогідними доказами наявність підстав для повного задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості з відповідача по договору постачання природного газу за період з 24.02.2022 по березень 2022 року включно.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).
Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.
Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.
І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.
Суд апеляційної інстанції вважає, що у даному випадку суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вірно застосував положення національного законодавства, надав вірну оцінку спірним правовідносинам у контексті зазначених норм, у зв`язку із чим рішення суду в оскаржуваній частині, яке переглядається в апеляційному порядку, є правомірним, а доводи апелянта, зазначені ним в апеляційній скарзі, є такими, що фактично зводяться лише до незгоди з судовим рішенням, що не може бути обґрунтованою підставою для його скасування або зміни. При цьому протилежного ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції скаржником не доведено.
Відповідно до чинного законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.
Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.
У відповідності до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права в оскаржуваній частині.
За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 року у справі №916/4126/24 в оскаржуваній частині відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 року у справі №916/4126/24 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2025 року у справі №916/4126/24 в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п.2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 18.05.2026 року.

 Головуючий суддя 	 Г.І. Діброва	
 Судді 	  Я.Ф. Савицький	
 	  А.І. Ярош