П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 572/1273/24
Провадження № 22-ц/4815/719/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Боймиструка С.В., суддів: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,
секретар судового засідання: Хлуд І.П.,
за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 10 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю,

в с т а н о в и в :
ОСОБА_1  звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/2 частину житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , належну ОСОБА_4 .
В обґрунтування заявлених вимог в позовній заяві позивачем зазначено, що йому належить на праві власності 1/2 частина будинковолодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 , яку він успадкував після смерті батька – ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач вказує, що він із сім`єю постійно проживає у вказаному вище житлі з 2006 року.
Інша частина будинковолодіння, розташованого по АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (остання є тіткою батька позивача).
Згідно із змістом позовної заяви – спадщину після смерті ОСОБА_4 ніхто не прийняв, в той же час тягар утримання вказаного майна несе позивач, який здійснює догляд за цілим будинком, здійснює ремонтні роботи, оплачує комунальні послуги, а відтак, відкрито, добросовісно і безперервно користується цілим будинковолодінням протягом часу, що перевищує 10 років.
З огляду на наведене, позивач зазначає, що він протягом більше, ніж 10 років відкрито і безперервно користується займаним житлом, яким свого часу добросовісно заволодів – є усі підстави для визнання за ним права власності на це житло за набувальною давністю.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 10 грудня 2025 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт зазначає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що, позивач будучи власником 1/2 частини спірного будинку, після смерті у 1999 році співвласниці ОСОБА_4 відкрито, безперервно та добросовісно користувався усім будинком, господарськими будівлями та спорудами, утримував їх, сплачував комунальні платежі, а також використовував майно на власний розсуд разом із членами сім`ї понад десять років.
На думку апелянта, висновок суду про недоведеність користування належною померлій частиною будинку є помилковим, оскільки будинок є єдиним об`єктом нерухомого майна, а свідоцтва про право на спадщину не визначають конкретних приміщень, які перебували у користуванні кожного із співвласників. Посилаючись на положення частини третьої статті 358 ЦК України, позивач вважає безпідставним висновок суду про відсутність доказів використання ним квартири АДРЕСА_2 .
Також апелянт вказує, що факт відкритого та безперервного володіння спірним майном підтверджується показаннями свідків, письмовими доказами та додатково актом обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства від 02 лютого 2026 року, який не був поданий до суду першої інстанції, оскільки отриманий вже після ухвалення рішення.
Крім того, апелянт зазначає, що до початку розгляду справи не знав про існування спадкоємця ОСОБА_4 , а про подання ОСОБА_3 заяви про прийняття спадщини дізнався лише після отримання інформації від Сарненської державної нотаріальної контори. На переконання апелянта, той факт, що відповідач протягом більш як двадцяти шести років не оформив спадкових прав, не цікавився майном та не користувався ним, свідчить про добросовісний, відкритий, безперервний та безтитульний характер володіння позивача, а тому наявні підстави для визнання за ним права власності на спірну 1/2 частину будинку за набувальною давністю.
У зв`язку з наведеним апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надійшов.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що згідно з інформаційною довідкою № 255653727 від 07 травня 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших реєстрів житловий будинок загальною площею 126,9 кв. м з господарськими будівлями та спорудами належав на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 по 1/2 частці кожному. Право власності на свою частку ОСОБА_4 набула на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 липня 1985 року.
ОСОБА_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що доведено наданим суду Сарненським відділом ДРАЦС на виконання ухвали суду Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 23 січня 2025 року.
Відповідно до повідомлення, наданого Сарненською державною нотаріальною конторою за №38/01-16 від 11 січня 2025 року – після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , заведена спадкова справа №221/1999, заяву про прийняття спадщини подана від імені ОСОБА_3 .
Копія технічного паспорту, виготовленого станом на 13 лютого 2007 року, доводить, що по АДРЕСА_1 дійсно знаходиться житловий будинок 1958 року забудови, загальною площею 126,9 м2, а також господарські будівлі (вулицю Гайдара перейменовано на вулицю Огієнка Івана рішенням Сарненської міської ради №105 від 29 січня 2016 року).
Аналогічна інформація міститься у технічній документації на вказане будинковолодіння, виготовленої станом на 28 вересня 2022 року.
В обґрунтування поданих вимог позивач вказує, що він є власником половини будинковолодіння, розташованого по АДРЕСА_1 .
На доведення вказаних обставин позивачем надано суду копію свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 травня 2019 року, із якого вбачається, що ОСОБА_1 є спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається із 1/2 частини житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 (житловий будинок площею 70,5 м2. 
Крім цього, витяги №2127 та №2126 від 07 липня 2021 року, надані Центром з надання адміністративних послуг Сарненської міської ради, доводять, що ОСОБА_1 дійсно є зареєстрованим по АДРЕСА_1 з 02 лютого 2009 року, що додатково доводиться дослідженою судом будинковою книгою для прописки громадян у житловому приміщенні по АДРЕСА_1 .
Факт безперервного проживання позивача та його сім`ї по АДРЕСА_1 протягом тривалого часу, що становить період часу більше 10 років, підтвердили в суді свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які одночасно заперечили факт проживання у цьому ж будинку інших осіб.

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.
Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.
Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом.
Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи, зокрема держава, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може набути право власності на нього, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).
Звертаючись до суду, позивач посилався на те, що після смерті у 1999 році ОСОБА_4 , якій належала 1/2 частина будинку, жодна особа не оформила своїх прав на це майно, а тому він протягом тривалого часу відкрито та безперервно користувався ним як власним.

За таких обставин для вирішення питання про наявність добросовісного заволодіння спірним майном визначальним є встановлення того, чи мав позивач та його правопопередник обґрунтовані підстави вважати, що на спірне майно не можуть претендувати інші особи.

Встановлено, що спадщина після смерті ОСОБА_4 відкрилася під час дії ЦК Української РСР 1963 року, а тому положення саме цього Кодексу підлягають застосуванню при вирішенні питання щодо майна померлого.
Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. 
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 555 ЦК Української РСР, спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 671/22/19 виснував, що в ЦК УРСР законодавець, на відміну від ЦК України та існування конструкції «відумерлої спадщини», передбачав автоматичний перехід спадщини за правом спадкоємства до держави. Будь-яких дій щодо прийняття спадщини держава не здійснювала. Держава при існуванні юридичних фактів, визначених пунктами 1-5 частини 1 статті 555 ЦК УРСР, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися. Оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася прийнятою державою.
З урахуванням того, що в частині 1 статті 555 ЦК УРСР закріплювався автоматичний перехід спадщини до держави, та існував строк шість місяців для прийняття спадщини іншими спадкоємцями, то абзац 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України може застосовуватися тільки, якщо спадщина відкрилась після 01 липня 2003 року, проте не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мали право спадкування відповідно до норм ЦК УРСР.
ЦК Української РСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави.

Відтак, за змістом статей 524, 555 ЦК Української РСР, смерть власника сама по собі не спричиняла виникнення безхазяйного майна, а зумовлювала виникнення спадкових правовідносин. За відсутності спадкоємців спадкове майно переходило до держави, а матеріалами справи підтверджується, що після смерті ОСОБА_4 спадкова справа була заведена та із заявою про прийняття спадщини звернувся  ОСОБА_3 ..
Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК УРСР, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Згідно п.2 ч.1 ст.549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

За таких обставин спірна частка будинку не могла обґрунтовано сприйматися позивачем та його правопопередником як майно, щодо якого відсутній власник або правонаступник.
Після смерті ОСОБА_4 спірна 1/2 частина будинку не стала безхазяйним майном чи майном з невідомим власником, а була об`єктом спадкових правовідносин. При цьому як у випадку прийняття спадщини відповідачем, так і за відсутності такого прийняття, з урахуванням положень ЦК УРСР 1963 року, якими передбачався перехід спадкового майна до держави за відсутності спадкоємців, щодо спірного майна існувало правонаступництво, а не правовий вакуум.
Сам по собі факт тривалого неоформлення спадкових прав або невчинення спадкоємцем дій щодо володіння та користування майном не свідчить про відсутність власника такого майна та не перетворює його на об`єкт, яким інша особа може добросовісно заволодіти як таким, що не має власника.
Враховуючи, що позивачу було відомо про особу власника спірної частки, факт її смерті та виникнення у зв`язку з цим спадкових правовідносин, у них не могло сформуватися обґрунтоване переконання про відсутність інших осіб, які можуть претендувати на спірне майно, а відтак відсутня одна з необхідних умов, передбачених статтею 344 ЦК України, – добросовісне заволодіння чужим майном.
Відкритість і безперервність користування цим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність передбачених статтею 344 ЦК України підстав для визнання за позивачем права власності на спірне майно за набувальною давністю. 
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки її доводи не спростовують правильних висновків суду по суті спору.
Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 10 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Повний текст постанови складено 25 червня 2026 року.

Судді:          Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.

Шимків С.С.