ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/7190/25     Головуючий суддя І інстанції Труханович В. В.
Провадження № 22-ц/818/2461/26     Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 червня 2026 року  м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П., 
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради в особі представника ОСОБА_1 на рішення Новобаварського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2025 року, по цивільній справі №639/7190/25, за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа - Харківська міська рада про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу,
в с т а н о в и в :
ОСОБА_2 у вересні 2025 року звернувся до суду з заявою про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Заява мотивована тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в стосунках з 1992 року. З 2001 року стали проживати однією сім`єю в квартирі ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 . 
За час спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вели спільне господарство, мали спільний побут, піклувалися один про одного, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки. ОСОБА_2 робив ремонт в квартирі ОСОБА_3 , придбавав туди меблі, техніку, сплачував комунальні платежі. 
ОСОБА_3 мала серйозні проблеми зі здоров`ям, була інвалідом ІІІ групи, постійно проходила стаціонарні лікування, перенесла дорого вартісну операцію, яку оплатив заявник.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Заявник займався організацією та проведенням її поховання. 
Факт сумісного проживання ОСОБА_2 з померлою ОСОБА_3 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу підтверджується письмовими доказами, які надані до заяви та показами свідків. Встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, заявнику необхідно для оформлення спадщини, яка залишилася після смерті ОСОБА_3 
Посилаючись на вказані обставини, заявник просив ухвалити рішення, на підставі якого встановити факт проживання ОСОБА_2 із ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 04 серпня 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою АДРЕСА_1 . 
Рішенням Новобаварського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2025 року заяву задоволено.
Встановлено факт проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період з 04 серпня 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 (по день смерті) за адресою: АДРЕСА_1 . 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Харківська міська рада в особі представника ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Вказано, у суду не було достатніх підстав для задоволення заяви з посиланням виключно на пояснення свідків, які не мають жодного документального підтвердження, що не є достатніми для встановлення факту проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю.
Зазначено, що позивачем надано квитанції про сплату житлово-комунальних послуг, сплачених після смерті спадкодавця, що не вiдноситься до предмету доказування, так як виходить за межi п`ятирiчноrо строку до часу смертi спадкодавця, а отже не є належним доказом у розумiннi ст.77 ЦПК України. Гарантійний талон, незрозумілі чеки, чеки щодо купівлі ліків у аптечному пункті, договір купівлі – продажу квартири також не можуть бути підтвердженням спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
Фотокартки, надані заявником, не дозволяють встановити яка особа на них зображена, в який саме період часу були зроблені такі світлини, та не можуть підтверджувати саме проживання спадкоємця зі спадкодавцем. Організація поховання та понесені у зв`язку iз цим витрати здійснюються вже після відкриття спадщини, що жодним чином не підтверджує факт проживання позивача однією сім`єю зi ОСОБА_3 , та не відноситься до предмету доказування, так як виходить за межі п`ятирічного строку до часу смерті спадкодавця, а отже не є належним доказом у розумінні ст.77 ЦПК України. Крім того, копія товарного чеку на ритуальні товари взагалі не є доказом, що позивачем вживалися заходи щодо поховання саме померлої ОСОБА_3 а не іншої померлої особи.
Посилається на висновки Верховного Суду, які були висловлені у постанові від 01.11.2023 у справі № 522/18290/16 про те, що свідоцтво про поховання; договір замовлення на організацію та проведення поховання; квитанції про оплату за придбання предметів ужитку, лікарських засобів тощо (незадовго до смерті спадкодавця); квитанції про сплату комунальних платежів за останні два роки життя спадкодавця; квитанції про сплату послуг за поховання не є належним доказом проживання позивача із спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років, а самі по собі пояснення свідків не є достатніми для встановлення такого факту. В матеріалах справи відсутні докази щодо ведення позивачем ОСОБА_2 разом із спадкодавцем ОСОБА_3 спільного побуту, здійснення ними спільних витрат та придбання майна в інтересах сім`ї, придбання ліків та продуктів харчування. 
Крім того, у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2019 по справі №461/4689/15-ц (провадження 61-43735св18) було закріплено також і висновок про те, що: «…обставини щодо надання допомоги та піклування позивачем про померлого не підтверджують факту наявності між ними відносин, притаманних сім`ї.» Також там було вказано, що: «... доводи касацiйної скарги про те, що обставини, на якi вона посилалась як на пiдставу своїх вимог, пiдтверджуються свiдоцтвом про поховання, договором замовлення на органiзацiю та проведения поховання, понесеними нею у зв`язку iз цим витратами, є аналогiчними аргументам апеляцiйної скарги позивача, якi належним чином були перевiренi апеляцiйним судом та ним обґрунтовано вiдхиленi з тих пiдстав, що вказанi документи датованi 28 грудня 2012 року, тобто пiсля смертi ОСОБА_7 та не є доказами, що пiдтверджують факт проживания однією сiм`єю з останньою протягом п`яти рокiв до дня вiдкриття спадщини ... »
В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом не досліджувалось питання чи не перебував заявник ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі у період з 2010 року по 2025 роки, зокрема заявником не надано відповідного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач довів належними доказами факт спільного проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у вищезазначений період.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, який доводами скарги не спростований.
Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до статей 1217, 1223 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
З вимог ст. 1264 ЦК України вбачається, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 3 Сімейного Кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Разом з тим, приписами статті 25 СК України передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.
За приписами частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи).
Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо.
До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв.
При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
Наведені вище правові висновки узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №127/11013/17, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 757/8786/15-ц, від 31 серпня 2022 року у справі № 712/11298/20, від 29 листопада 2023 року у справі № 756/3889/20.

Заявник ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що наприкінці 1990 років він познайомився з ОСОБА_3 . С початку вони зустрічалися, а згодом стали разом проживати у орендованому житлі. В 2001 році ОСОБА_2 за особисті кошти придбав квартиру по АДРЕСА_1 , право власності на яку було оформлено на ім`я ОСОБА_3 , де вони і проживали однією сім?єю без реєстрації шлюбу в період з 2001 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , день смерті останньої. Проживали спільно в квартирі ОСОБА_3 , вели спільний побут, мали спільний бюджет, проводили разом відпочинок, мали спільне коло знайомих. Спільних дітей не мали. ОСОБА_3 мала серйозні проблеми зі здоров`ям, була інвалідом ІІІ групи, постійно проходила стаціонарні лікування, перенесла дорого вартісну операцію, яку оплатив заявник. За весь час хвороби заявник піклувався про неї та забезпечував постійний догляд.
На підтвердження вищевказаного надав спільні світлини з ОСОБА_3 на святах, з відпочинку у різні проміжки часу їх спільного життя, диск з відеозаписом їх спільного відпочинку. ( а.с. 78-82, 89)
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню. При цьому, слід зауважити, що таке проживання не є підставою для виникнення у чоловіка і жінки прав та обов`язків подружжя (частина друга статті 21 СК України).
Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім`ю, але статусу подружжя не набувають.
Судом встановлено, що заявник ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . ( а.с. 16 )
Померла ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . ( а.с. 19-20)
Квартира за вищевказаною адресою на підставі договору купівлі-продажу від 01.06.2001 належала на праві власності ОСОБА_3 ( а.с. 26-29)
Заявник стверджує, що постійно проживав в квартирі ОСОБА_3 за адрсеою АДРЕСА_1 , робив там ремонт, купляв предмети побуту та меблі, сплачував комунальні платежі.
З договору на поставку меблі від 28.08.2012 вбачається, що ОСОБА_2 були замовлені меблі та внесені грошові кошти за неї, зазначена адреса доставки АДРЕСА_1 . ( а.с. 32-34)
Крім того, 07.09.2012 ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу металопластикових конструкцій з установкою за адресою: АДРЕСА_1 . ( а.с. 35-37)
Також на підтвердження заявник надав копії чеків на оплату кабельного телебачення та інтернету, комунальних платежів за адресою: АДРЕСА_1 . ( а.с. 40-42)
Згідно рахунку-фактури від 09.10.2006 було придбано холодильник. ( а.с. 43-44)
Товарним чеком від 08.09.2015 підтверджується факт придбання предметів побуту. ( а.с. 46)
На думку суду, надані заявником письмові докази підтверджують факт його проживання за адресою АДРЕСА_1 , в квартирі, яка на праві власності належала ОСОБА_3 .
Крім того, на підтвердження факту проживання однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 була надана медична документація на ім`я ОСОБА_3 за період починаючи з січня 2015 року по червень 2023. ( а.с. 47- 61, 63-64, 76-77)
На думку суду, факт наявності медичної документації на ім`я ОСОБА_3 у заявника підтверджує факт того, що між ними існували близькі, довірительні стосунки.
Також в судовому засіданні за клопотання заявника були допитані свідки.
Так, свідок ОСОБА_4 пояснила суду, що з 1992 року вона знайома зі ОСОБА_2 . Через нього вона познайомилася і з ОСОБА_3 . До 2001 року ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 проживали в орендованому житлі. У 2001 році ОСОБА_5 купив квартиру по АДРЕСА_3 , куди вони разом переїхали та стали проживати. В цій кватирі вони разом робили ремонт, купляли меблі. ОСОБА_6 займався матеріальним забезпеченням сім`ї, а всім домашнім побутом займалася ОСОБА_7 . Свідку відомо, що коли ОСОБА_8 хворіла, то ОСОБА_6 доглядав за нею, оплачував її лікування, операції.
Свідок ОСОБА_9 дав суду аналогічні пояснення щодо обставин спільного сумісного проживання однією сім`єю ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона є подругою з дитинства ОСОБА_3 . ОСОБА_2 знає з 1992 року, як чоловіка ОСОБА_8 . Свідку відомо, що ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 на початку 2000 років купили квартиру, де разом робили ремонт, купляли меблі та постійно проживали. Також свідок підтвердила, що матеріально родину забезпечував ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 займалася домашнім господарством. Свідок часто бувала в гостях у ОСОБА_3 , в цей час ОСОБА_2 завжди був дома, міг щось приготувати до столу. Коли ОСОБА_8 хворіла, що ОСОБА_6 дбав про неї, увесь час разом з нею знаходився у лікарні, оплачував її лікування. З того, що свідок бачила, які були взаємовідносини між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , у неї склалося враження, що це подружжя.
Аналогічні пояснення в судовому засіданні дав свідок ОСОБА_11 .
Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою заявника. 
Зазначила, що ОСОБА_6 з ОСОБА_8 проживали разом з 2000 року в квартирі по АДРЕСА_1 , разом там робили ремонт. Вона неодноразово була в їх квартирі, в тому числі і на свята. Свідок підтвердила, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 проживали разом, вели спільне господарство, разом працювали по дому. Коли ОСОБА_8 хворіла, то ОСОБА_6 дбав про неї, возив до лікарень, оплачував операції, лікування.

Як вбачається з копії свідоцтва про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_1 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_13 було розірвано 03 серпня 2005 року. ( а.с. 18)
Суд на підставі відповіді Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції встановив відсутність актових записів про шлюб, розірвання шлюбу та народження дітей відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Перевірку наявності актових записів про шлюб, розірвання шлюбу та народження дітей проведено з часу досягнення нею шлюбного віку.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ( а.с. 22).
Як вбачається з відповіді Другої Харківської міської державної нотаріальної контори від 09.10.2025 № 1126, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , була заведена спадкова справа 132П/2025 року. В матеріалах спадкової справи знаходиться заява про прийняття спадщини від ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ; заява про видачу свідоцтва про право прийняття спадщини за законом згідно ст. 1264 ЦК України від ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ; постанова про відмову у вчинені нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , винесена ОСОБА_2 15 серпня 2025 року за вихідним № 927/02-31, так як не встановлено факт проживання ОСОБА_2 однією сім`єю зі спадкодавцем. ( а.с. 103)

З урахуванням даних про розірвання заявником шлюбу суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що у період часу з 04 серпня 2005 року по 14 лютого 2025 року, у який заявник просить установити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не перебували у зареєстрованому шлюбі.
Ці обставини також свідчать про відсутність інших спадкоємців після відкриття спадщини внаслідок смерті ОСОБА_3 .
Згідно до договору-замовлення на організацію та проведення поховання №002795 від 14.02.2025 та Акту на ритуальні послуги та предмети ритуального призначення від 14.02.2025, ОСОБА_2 був замовником послуг щодо організації та проведення поховання ОСОБА_3 ( а.с. 83-85). 
Вищевказані обставини у їх взаємному зв`язку свідчать те, що вони спільно проживали, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, що відповідно до норми ч. 2 ст. 3 ЦК України є ознакою сімейних відносин. Той факт, що заявник поховав ОСОБА_3 додатково доводить його глибокі почуття любові та поваги до неї, що між ними за її життя дійсно існували взаємні права та обов`язки, яких заявник, за відсутності свідчень про інше, добровільно дотримався і після її смерті.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Саме в цьому колегія суддів вбачає критерії для внутрішнього переконання, яке суд використовує при оцінки достатності доказів для встановлення певних обставин відповідно до норми ст. 80 ЦПК України.
До аналогічних висновків дійшов КЦС ВС у постанові від 23 жовтня 2024 року у справі № 753/25081/21 (провадження № 61-8693св24): «Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.»
При цьому за змістом вказаної норми ч. 4 ст. 263 ЦПК України у поєднанні з нормами ст.ст. 80, 89 ЦПК України правові висновки Верховного Суду не можуть стосуватися питання чи достатні певні докази для встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки у фактичних шлюбних відносинах, оскільки, як вже було зазначено, оцінка доказів у їх сукупності відповідно до згаданої норми ст. 89 ЦПК України здійснюється лише судами першої та другої інстанції відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України щодо достатності доказів, і цей висновок суд має належним чином мотивувати.
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував: він є судом права, а не факту, тому не має законного права самостійно збирати докази, досліджувати їх, встановлювати нові обставини або надавати їм іншу оцінку (переоцінювати). Це виключна прерогатива судів першої та апеляційної інстанцій, які мають встановити обставини справи на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону (див. з цього приводу правові висновки, які були висловлені у постанові КЦС ВС від 10 квітня 2019 року у справі № 461/577/14-ц).
Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 зі справи №373/2054/16-ц).
З наведених підстав колегія суддів відхиляє покликання у доводах скарги на правові висновки ВС суду в інших справах щодо оцінки доказів, які були надані судами першої та другої інстанції в інших справах, оскільки вони мають лише казуальне значення, а для можливості їх використовувати відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, як квазіпрецедент тлумачення змісту норми права, стосуються лише процесуального обов`язку заявника довести певні обставини, ведення спільного господарства між особами, які перебувають у фактичних шлюбних відносинах тощо, які у їх сукупності можуть свідчить про їх наявність, а не доведеності цих обставин на підставі наявних у справі доказів, оскільки як було зазначено вище, - такі висновки щодо доведеності певних обставин, тобто оцінка доказів, - перебувають лише у компетенції судів першої та апеляційної інстанції.
У даній справі надані докази у своїй сукупності та взаємному зв`язку свідчать про те, Заявник надав до суду документи, а суд проаналізував їх зміст у взаємозв`язку із вищевказаними показаннями свідків, які за своїм змістом узгоджуються між собою, та у їх сукупності підтверджують встановлені судом обставини щодо сплату комунальних платежів, укладення заявником договорів та їх оплату в інтересах ОСОБА_3 за встановленою судом адресою АДРЕСА_1 , в квартирі, яка на праві власності належала ОСОБА_3 , що вона щонайменше довіряла заявнику документи щодо її стану здоров`я, що є приватною інформацію, якою діляться лише між близькими людьми, які довіряють один одному. 
Заявник надав документ, які підтверджує, що під час фактичних шлюбних відносин його шлюз з іншою громадянкою був розірваний. 
Допитані судом свідки повідомили суду відомості щодо наявних між заявником та ОСОБА_3 фактичних шлюбних відносин, які притаманні чоловіку та жінці та існували протягом усього часу, який був зазначений у заяві та встановив суд першої інстанції. Ці відомості містять деталі, які могли бути відомі лише учасникам цих подій, та узгоджуються з наданими до суду фотографіями, на яких зображені разом заявник та ОСОБА_3 . У суду за відсутності доказів на спростування не було підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим наданим доказам.

Всупереч процесуального обов`язку, передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України ХМР не надала до суду першої та апеляційної інстанції належних і допустимих достатніх доказів у розумінні ст. 76 ЦПК України на підтвердження своїх заперечень та припущень, а тому не спростувала встановлені судом першої інстанції обставини справи, які встановлені на підставі достатніх у своїй сукупності неспростованих доказів.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, відповідно до ст.ст. 80, 89 ЦПК України надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу Харківської міської ради в особі представника Марченко Марини Сергіївни – залишити без задоволення.
Рішення Новобаварського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2025 року-залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 30 червня 2026 року.

Головуючий В.Б.Яцина 

Судді колегії Ю.М.Мальований

Н.П.Пилипчук