ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 червня 2026 року	справа № 380/10320/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 , про визнання протиправними та скасування постанов,-
в с т а н о в и в:

Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Львівській області (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі - відповідач), в якому просить визнати протиправними та скасувати постанови заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Батюк М.В. від 12.05.2026 у виконавчому провадженні № 80964057 щодо стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області виконавчого збору та витрат виконавчого провадження на загальну суму 35161,13 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що 12.05.2026 заступником начальника Відділу Батюк М.В. на підставі виконавчого листа № 380/10145/24, виданого 31.03.2026 Львівським окружним адміністративним судом, відкрито виконавче провадження № 80964057 та одночасно винесено постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 34588,00 грн і про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 573,13 грн. Позивач вважає ці постанови протиправними, оскільки виконавчий лист виданий на виконання рішення суду, яким територіальне управління зобов`язано здійснити перерахунок та виплату секретарю судового засідання Бориславського міського суду Львівської області ОСОБА_1 надбавки за вислугу років на державній службі, тобто рішення зобов`язального характеру щодо коштів, боржником за яким є державний орган. Позивач наголошує, що його фінансування здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а виконання рішення забезпечується за окремою бюджетною програмою КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя». З огляду на це, на переконання позивача, виконання рішення здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», а тому згідно з пунктом 3 частини п`ятої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір у такому виконавчому провадженні з боржника не стягується. Тому звернувся до суду із цим позовом.
Ухвалою від 25.05.2026 позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 01.06.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні); відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідач скористався правом на подання відзиву, в якому проти позову заперечив. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що виконавчий лист у справі № 380/10145/24 містить вимогу про зобов`язання вчинити певні дії, а не про стягнення коштів, а отже є виконавчим документом за рішенням немайнового (зобов`язального) характеру. На думку відповідача, визначений судом спосіб захисту порушеного права (зобов`язання вчинити певні дії) не є тотожним такому способу захисту, як стягнення визначеної судом суми, тому підстав для незастосування виконавчого збору, передбачених частиною п`ятою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», у виконавця не було. Відповідач вказав, що стягнення з боржника виконавчого збору одночасно з відкриттям виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця згідно з частиною четвертою статті 27 цього Закону, а посилання позивача на Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» є безпідставним, оскільки цей Закон стосується виключно рішень про стягнення коштів. На підтвердження своєї позиції відповідач послався на правові висновки Верховного Суду, зокрема викладені в ухвалі від 28.01.2026 у справі № 380/6572/25. Просив у задоволенні позову відмовити.
Третя особа правом подати пояснення по суті позовних вимог не скористалася. Копію ухвали та позовної заяви доставлено третій особі в електронний кабінет Електронного суду, що підтверджується наявними у справі довідками про доставку електронних листів.
Суд дослідив наявні у матеріалах справи письмові докази та встановив такі обставини справи.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.04.2025 у справі № 380/10145/24, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2025, позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ голови Бориславського міського суду Львівської області від 12.02.2024 № 05/К «Про встановлення надбавки за вислугу років державним службовцям» у частині встановлення з 01.02.2024 надбавки за вислугу років на державній службі секретарю судового засідання Бориславського міського суду Львівської області ОСОБА_1 у розмірі 18 % посадового окладу; зобов`язано територіальне управління здійснити з 01.02.2024 перерахунок та виплату секретарю судового засідання Бориславського міського суду Львівської області ОСОБА_1 надбавки за вислугу років на державній службі відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про державну службу», а саме на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу, із урахуванням виплачених сум. Ухвалою Верховного Суду від 27.11.2025 територіальному управлінню відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі № 380/10145/24.
На виконання вказаного судового рішення Львівським окружним адміністративним судом 31.03.2026 видано виконавчий лист № 380/10145/24.
20.03.2026 територіальне управління звернулося до Державної судової адміністрації України з листом про виділення додаткових бюджетних асигнувань у розмірі 11920,75 грн для виконання судового рішення. Листом від 07.04.2026 № 11-7660/26 Державна судова адміністрація України повідомила, що виконання судових рішень, ухвалених на користь працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя, здійснюється за рахунок коштів бюджетної програми КПКВК 0501150, головним розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, у межах передбачених асигнувань, та що вирішення питання потребує внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік».
На підставі виконавчого листа № 380/10145/24 заступником начальника Відділу Батюк М.В. 12.05.2026 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 80964057, у пункті 3 якої зазначено про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 34588,00 грн та витрат виконавчого провадження у розмірі 573,13 грн.
Того ж дня, 12.05.2026, заступником начальника Відділу Батюк М.В. винесено постанову про стягнення виконавчого збору, якою постановлено стягнути з боржника - територіального управління - виконавчий збір у розмірі 34588,00 грн, та постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, якою визначено для боржника мінімальні витрати виконавчого провадження у сумі 573,13 грн.
Не погоджуючись із зазначеними постановами про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження на загальну суму 35161,13 грн, позивач звернувся до суду із цим позовом.
При вирішенні спору по суті суд керується таким.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини урегульовані Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).
Згідно з частинами першою - третьою статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Відповідно до частини четвертої статті 27 Закону № 1404-VIII державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Водночас частина п`ята статті 27 Закону № 1404-VIII визначає випадки, коли виконавчий збір не стягується. Зокрема, згідно з пунктом 3 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір не стягується, якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом № 1404-VIII, та особливості їх виконання встановлює Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI (далі - Закон № 4901-VI).
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 4901-VI держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.
Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом № 1404-VIII, з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
Аналіз наведених правових норм у їх системному взаємозв`язку дає підстави для висновку, що Закон № 4901-VI поширюється не лише на рішення про стягнення коштів, а й на рішення про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган. Відтак вирішальним для застосування пункту 3 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII є не формальне найменування способу захисту, обраного судом у резолютивній частині рішення («зобов`язати» чи «стягнути»), а сутність зобов`язання, примусове виконання якого здійснюється у межах виконавчого провадження, та джерело коштів, за рахунок яких таке рішення виконується.
Як установлено судом, виконавчий лист № 380/10145/24 виданий на виконання рішення суду, яким територіальне управління зобов`язано здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 надбавки за вислугу років на державній службі із урахуванням виплачених сум. Таким чином, попри те, що резолютивна частина рішення суду викладена через формулювання «зобов`язати здійснити перерахунок та виплату», за своїм змістом це рішення передбачає виконання боржником грошового зобов`язання - нарахування та виплату на користь стягувача коштів у вигляді надбавки за вислугу років, тобто є рішенням зобов`язального характеру щодо коштів (майна).
Судом також установлено, що боржником за виконавчим документом є територіальне управління, яке за організаційно-правовою формою є органом державної влади, фінансування якого здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (частина перша статті 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Більше того, з наявних у матеріалах справи листів Державної судової адміністрації України та територіального управління вбачається, що для забезпечення виконання судових рішень, ухвалених на користь працівників органів і установ системи правосуддя, передбачена окрема бюджетна програма - КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя», головним розпорядником коштів за якою є Державна судова адміністрація України.
Отже, виконання рішення у справі № 380/10145/24, яким державний орган зобов`язано вчинити певні дії щодо коштів (здійснити перерахунок та виплату надбавки), охоплюється гарантіями держави, передбаченими статтями 2 і 7 Закону № 4901-VI, та забезпечується коштами окремої бюджетної програми для виконання рішень суду. За таких обставин виконання цього рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом № 4901-VI, а відтак на нього поширюється виняток, передбачений пунктом 3 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII, згідно з яким виконавчий збір з боржника не стягується.
Доводи відповідача про те, що визначений судом спосіб захисту порушеного права (зобов`язання вчинити певні дії) не є тотожним такому способу захисту, як стягнення коштів, а тому виконавчий збір підлягає стягненню, суд відхиляє. Така позиція не враховує, що частина перша статті 2 та частина перша статті 7 Закону № 4901-VI прямо поширюють державні гарантії саме на рішення про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган. Звуження сфери застосування пункту 3 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII виключно до рішень, у резолютивній частині яких ужито слово «стягнути», нівелювало б наведені гарантії та поставило б обсяг обов`язків боржника - державного органу в залежність від формулювання резолютивної частини, а не від дійсного змісту та джерела фінансування зобов`язання, що не відповідає меті закону.
Посилання відповідача на ухвалу Верховного Суду від 28.01.2026 у справі № 380/6572/25 та інші постанови Верховного Суду, на які він покликається у відзиві, суд не може розцінити як такі, що спростовують наведені висновки. Відповідні правові позиції сформульовані у спорах щодо рішень немайнового характеру, які за своїм змістом не передбачали виконання боржником грошового зобов`язання та виконання яких не забезпечувалося коштами бюджетної програми у розумінні Закону № 4901-VI, тобто за інших фактичних обставин. У цій же справі предметом примусового виконання є грошове за змістом зобов`язання державного органу, фінансування якого здійснюється з Державного бюджету України за окремою бюджетною програмою, що зумовлює застосування саме пункту 3 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII.
За змістом частини першої статті 42 Закону № 1404-VIII витрати виконавчого провадження є похідними від факту здійснення примусового виконання рішення та належного відкриття відповідного виконавчого провадження. Оскільки спірне виконавче провадження належить до категорії, за якою виконавчий збір не стягується з огляду на державні гарантії виконання рішення за рахунок коштів окремої бюджетної програми, відсутні й підстави для покладення на боржника мінімальних витрат виконавчого провадження, визначених постановою від 12.05.2026.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що постанови заступника начальника Відділу Батюк М.В. від 12.05.2026 у виконавчому провадженні № 80964057 про стягнення виконавчого збору у розмірі 34588,00 грн та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 573,13 грн, а всього на загальну суму 35161,13 грн, прийняті без передбачених законом підстав, є протиправними та підлягають скасуванню.
За змістом частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Оскаржувана постанова відповідача про накладення штрафу на позивача не відповідає критеріям правомірного рішення суб`єкта владних повноважень, які встановлені частиною другою статті 2 КАС України, а тому наявні підстави для визнання її протиправною та скасування.
Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю.
В силу приписів ст. 139 КАС України, з урахуванням висновків суду про задоволення позову, судові витрати у вигляді судового збору слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 242-246, 250, 255, 268-272, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправними та скасувати постанови заступника начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Батюк М.В. від 12.05.2026 у виконавчому провадженні № 80964057 про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження на загальну суму 35161,13 грн.
Стягнути на користь Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області (ЄДРПОУ 26306742) за рахунок бюджетних асигнувань Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції (ЄДРПОУ 45813957) сплачений судовий збір в сумі 2662 (дві тисяч шістсот шістдесят дві) грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Желік О.М.