П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2026 року м. Київ

Справа № 939/2470/25
Провадження: № 22-ц/824/6238/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,
суддів Верланова С.М., Нежури В. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Колінько Альони Валеріївни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс»
на рішення Бородянського районного суду Київської області від 21 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Стасенка Г. В.,
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У серпні 2025 року ТОВ «Таліон Плюс» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 19 жовтня 2024 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ОСОБА_1 було укладено договір кредитної лінії № 530268117 у формі електронного документа, відповідно до умов якого відповідачу надано кредитні кошти у розмірі 16 500 грн зі сплатою процентів за користування кредитом. Зазначено, що відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконав, у зв`язку із чим утворилася заборгованість. Також посилався на те, що право вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до ТОВ «Таліон Плюс» на підставі договору факторингу, у зв`язку з чим останнє набуло статусу нового кредитора у зобов`язанні. 
Посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору, ТОВ «Таліон Плюс» просило суд стягнути з відповідача заборгованість за договором кредитної лінії № 530268117 від 19 жовтня 2024 року у загальному розмірі 48 985 грн, з яких: 16 500 грн - заборгованість за тілом кредиту та 32 485 грн - заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, а також понесені судові витрати, зокрема, судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.
Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 21 листопада 2025 позов ТОВ «Таліон Плюс» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Таліон Плюс» заборгованість за кредитним договором № 530268117 від 19 жовтня 2024 року в розмірі 17470 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Таліон Плюс» на відшкодування витрат по сплаті судового збору 863 грн 92 коп. та витрат на професійну правничу допомогу 3000 грн.
В іншій частині в позові відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням в частині незадоволених позовних вимог, адвокат Колінко А. В. в інтересах ТОВ «Таліон Плюс» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просила скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.
На обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення процентів за користування кредитними коштами після спливу 30-денного дисконтного періоду, неправильно ототожнивши строк дисконтного періоду зі строком кредитування за договором.
Вказувала, що відповідно до умов договору кредитної лінії строк його дії становить п`ять років, а кінцева дата повернення кредиту визначена 18 листопада 2029 року, у зв`язку з чим проценти за користування кредитом підлягали нарахуванню в межах строку дії договору, до моменту його дострокового розірвання кредитодавцем 16 червня 2025 року.
Зазначала, що дисконтний період є лише окремим пільговим періодом користування кредитом, протягом якого позичальник мав право отримувати додаткові транші та користуватися зниженою процентною ставкою, однак закінчення такого періоду не припиняло дії кредитного договору та не припиняло обов`язку відповідача сплачувати проценти за користування кредитними коштами.
Також, посилалася на те, що відповідач після закінчення первинного дисконтного періоду вчинив конклюдентні дії щодо його продовження, сплативши нараховані проценти, чим фактично погодився з подальшим користуванням кредитом на умовах договору.
Крім того, зазначала, що суд першої інстанції безпідставно повторно врахував сплачені відповідачем 3980 грн у рахунок погашення процентів, хоча вказані платежі вже були враховані позивачем під час формування розрахунку заборгованості, унаслідок чого суд дійшов помилкового висновку щодо розміру підлягаючої стягненню заборгованості.
Посилаючись на положення статей 525, 526, 629, 1048, 1054 ЦК України, умови кредитного договору та практику Верховного Суду й судів апеляційної інстанції, вважала, що проценти за користування кредитом були нараховані правомірно в межах строку кредитування, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача повної суми заборгованості, заявленої у позові.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 11 лютого 2026 відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечував проти її задоволення, вважаючи доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
Зазначав, що строк користування кредитом фактично становив 30 днів, а після спливу цього строку право кредитодавця нараховувати проценти за користування кредитними коштами припинилося. Посилався на положення частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до яких розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1 % від загального розміру кредиту.
Крім того, відповідач зазначав, що позивач пропустив процесуальний строк для подання доказів на підтвердження факту видачі кредитних коштів, оскільки при зверненні до суду не повідомив про неможливість подання відповідних доказів та не заявив клопотання про їх витребування. На думку відповідача, подання позивачем відповідного клопотання вже після отримання відзиву свідчить про безпідставність таких процесуальних дій.
Також ОСОБА_1 вказував на відсутність належних та допустимих доказів фактичного перерахування кредитних коштів відповідачу, зокрема, звертав увагу на те, що матеріали справи не містять виписки по картковому рахунку, яка б підтверджувала зарахування коштів саме на банківську картку відповідача.
Окрім цього, відповідач посилався на те, що позивачем надано договір факторингу без належних доказів здійснення оплати за таким договором, а відтак, на його думку, відсутні належні підтвердження переходу до ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги за спірним кредитним договором.
У відповіді на відзив представник ТОВ «Таліон Плюс» Дорошенко О. В. заперечувала проти доводів відзиву, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи й умовам укладеного між сторонами кредитного договору.
Зазначала, що відповідач фактично повторив заперечення, які вже подавалися ним під час розгляду справи судом першої інстанції, не навівши нових доводів щодо спростування апеляційної скарги.
Представник позивача наголошувала, що суд першої інстанції помилково ототожнив дисконтний період користування кредитом зі строком кредитування, тоді як умовами договору чітко визначено, що дисконтний період є лише окремим періодом користування кредитними коштами зі спеціальними умовами нарахування процентів, а кінцева дата повернення кредиту встановлена до 18 листопада 2029 року.
Також зазначала, що відповідач, сплативши 18 листопада 2024 року нараховані проценти, вчинив конклюдентні дії щодо продовження строку дисконтного періоду, у зв`язку із чим подальше нарахування процентів здійснювалося відповідно до умов договору за індивідуальною процентною ставкою.
Крім того, ОСОБА_2 вказувала, що проценти за користування кредитом нараховувалися виключно в межах строку дії договору, до моменту його дострокового розірвання 16 червня 2025 року, а тому висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для їх стягнення є помилковими.
Також представник позивача посилалася на те, що суд першої інстанції безпідставно повторно врахував сплачені відповідачем проценти у сумі 3980 грн, хоча зазначені платежі вже були враховані позивачем при формуванні розрахунку заборгованості, унаслідок чого суд дійшов помилкового висновку щодо розміру заборгованості.
Окрім цього, представник ТОВ «Таліон Плюс» посилалася на положення статей 525, 526, 629, 1048, 1054 ЦК України, умови кредитного договору, а також практику судів апеляційної інстанції, відповідно до якої проценти за користування кредитними коштами можуть нараховуватися у межах погодженого сторонами строку дії кредитного договору.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення Бородянського районного суду Київської області від 21 листопада 2025 року оскаржується в частині стягнення з ОСОБА_1 процентів за кредитним договором, а тому в іншій частині не переглядається.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 19 жовтня 2024 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ОСОБА_1 було укладено договір кредитної лінії № 530268117 у формі електронного документа, відповідно до умов якого відповідачу надано кредитні кошти у розмірі 16 500 грн зі сплатою процентів за користування кредитом (а. с. 20-31).
Відповідно до умов договору дисконтний період користування кредитом становив 30 календарних днів з дати отримання кредитного траншу. При цьому умовами договору визначено, що дисконтний період є періодом користування кредитом, протягом якого позичальник має право отримувати нові транші у межах встановленого кредитного ліміту, а також користуватися кредитними коштами на умовах спеціальної процентної ставки.
Пунктом 11.1 договору передбачено, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом п`яти років або до його дострокового припинення, а в частині невиконаних зобов`язань - до їх повного виконання. Кінцеву дату повернення кредиту сторонами визначено 18 листопада 2029 року (п. 7.3 договору) (а. с. 23, 27).
Згідно з умовами договору проценти за користування кредитними коштами нараховуються щоденно на фактичний залишок заборгованості, починаючи з дня надання кредитного траншу та до дня закінчення строку дії договору або його дострокового припинення. У межах дисконтного періоду проценти нараховувалися за дисконтною процентною ставкою 0,40 % на день, а у випадку продовження користування кредитом після закінчення дисконтного періоду - за індивідуальною (базовою) процентною ставкою 1 % на день.
Також умовами договору передбачено право позичальника на продовження строку дисконтного періоду шляхом сплати нарахованих процентів та вчинення відповідних дій в особистому кабінеті користувача. Кількість таких продовжень умовами договору не обмежувалася.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідач користувався кредитними коштами та здійснював часткове погашення заборгованості, зокрема 18 листопада 2024 року сплатив проценти за користування кредитом у сумі 1980 грн, у зв`язку із чим строк дисконтного періоду було продовжено ще на 30 календарних днів (а. с. 14-15).
Також судом встановлено, що на підставі договору факторингу право вимоги за договором кредитної лінії № 530268117 від 19 жовтня 2024 року було відступлено ТОВ «Таліон Плюс», у зв`язку із чим останнє набуло статусу нового кредитора у спірних правовідносинах (а. с. 9 -13).
В подальшому, відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконав, кредитні кошти та проценти за користування ними у встановлені договором строки не повернув, унаслідок чого утворилася заборгованість.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на дату звернення до суду загальний розмір заборгованості за договором кредитної лінії № 530268117 від 19 жовтня 2024 року становив 48 985 грн, з яких: 16 500 грн заборгованість за тілом кредиту та 32 485 грн заборгованість за процентами за користування кредитними коштами (а. с. 14-17).
Задовольняючи позов частково в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами, суд першої інстанції виходив з того, що строк користування кредитом фактично становив 30 календарних днів, а тому після спливу зазначеного строку право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припинилося.
При цьому, суд зазначив, що умовами договору передбачено дисконтний період тривалістю 30 днів, у межах якого відповідач мав право користуватися кредитними коштами на погоджених сторонами умовах, а подальше нарахування процентів після закінчення такого строку суперечить положенням Закону України «Про споживче кредитування» та правовим висновкам Верховного Суду щодо припинення права кредитодавця нараховувати договірні проценти після спливу строку кредитування.
Суд першої інстанції також врахував, що відповідачем було сплачено 3980 грн процентів за користування кредитом, у зв`язку із чим дійшов висновку про наявність підстав для стягнення лише 970 грн процентів, виходячи із максимально допустимого розміру процентної ставки 1 % на день за 30-денний період користування кредитом.
Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, з огляду на таке.
Так, основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до вимог статей 526, 530, 610, 611, 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За правилами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, тобто існує презумпція правомірності наведених правочинів, допоки іншого висновку не дійде суд у самостійному провадженні.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».
Оскільки презумпція правомірності укладеного сторонами кредитного договору не спростована, а доказів визнання його недійсним матеріали справи не містять, колегія суддів виходить з того, що укладений між сторонами договір є чинним та таким, що породжує для його сторін взаємні права та обов`язки.
19.10.2024 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 було укладено договір кредитної лінії № 530268117 у формі електронного документа, згідно з яким відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 16 500 грн. 
Договір підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором, що відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» надає йому юридичну силу письмового договору. 
Факт надання грошових коштів та порядок укладення договору підтверджено наданими суду доказами, які були досліджені судом першої інстанції та сторонами не оспорюється.
Так, відповідно до умов договору, з якими відповідач погодився при укладанні передбачено наступні істотні умови.
Відповідачу надані кредитні кошти на умовах строковості, зворотності, платності, а Відповідач зобов`язався повернути кредитні кошти та сплатити проценти за їх користування відповідно до умов, зазначених у договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі, на умовах фінансового кредиту Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (далі - Правила), що є невід`ємною частиною договору. 
Договір набирає чинності з моменту підписання та діє протягом 5 (п`яти) років, або до його дострокового розірвання (п. 11.1 договору).
Кінцева дата повернення кредиту встановлена 18.11.2029 року (п. 7.3 договору). 
За користування кредитними коштами позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти (п. 8.1.догвору).
Процентна ставка за користування кредитом є базовою процентною ставкою.
Процентна ставка за договором є фіксованою і не підлягає зміні кредитодавцем в односторонньому порядку в сторону погіршення для позичальника (п. 8.2.догвору) . 
Базова процентна ставка за користування кредитом становить 1,00% в день (365% річних) від суми залишку кредиту за кожний день користування (п. 8.3 договору).
Проценти нараховуються щоденно до дня закінчення строку дії цього договору (п. 8.8 договору).
Позичальнику надається дисконтний період кредитування, протягом якого останній може отримати черговий транш у рамках кредитної лінії, шляхом ініціювання такої операції в особистому кабінеті, а також частково повернути суму кредиту ( п.3.1. договору).
За період від 19.10.2024 року до 18.11.2024 року (включно) кредитодавець надає позичальнику знижку в розмірі 60,00 (шістдесят) % від розміру базової процентної ставки, відповідно до чого розрахунок витрат за кредитом може здійснюватися за дисконтною процентною ставкою 0,40 відсотків від суми кредиту за кожний день користування ним, що становить 146,00 (сто сорок шість) відсотків річних (п. 8.5.1. договору).
Сторони погодили, що встановлений в п. 3.1. строк дисконтного періоду може бути продовжено позичальником шляхом здійснення протягом дисконтного періоду та пільгового періоду оплати всіх фактично нарахованих процентів та інших нарахувань строк оплати яких настав (зокрема неустойки) (п. 3.2. договору).
Дисконтний період кредитування або дисконтний період - період користування кредитом, протягом якого позичальник має право отримувати нові транші, у тому числі у разі часткового погашення кредиту протягом строку дії договору (п. 1.1.5. договору).
Продовження строку дисконтного періоду та поновлення дисконтного періоду не призводить до зміни істотних умов договору в бік погіршення для позичальника. Оскільки ні пролонгація, ні поновлення дисконтного періоду не є зміною істотних умов договору, зокрема строку дії договору, то вона не потребує укладення додаткових угод до договору, в тому числі пролонгація та поновлення дисконтного періоду не потребують застосування електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Ініціювання позичальником пролонгації чи поновлення дисконтного періоду є конклюдентною дією спрямованою на застосування тих чи інших передбачених цим договором умов користування кредитом без зміни строку дії договору. (п.3.4.договору).
У разі якщо позичальник вчинить дії щодо продовження дисконтного періоду (ініціює пролонгацію) один або декілька разів або здійснить поновлення дисконтного періоду, на період після 18.11.2024 року розрахунок витрат за кредитом здійснюється за індивідуальною процентною ставкою 1,00 відсотків в день від суми кредиту за кожний день користування ним, що становить 365,00 (триста шістдесят п`ять) відсотків річних. (п.8.5.2 договору).
Продовження строку дисконтного періоду, поновлення дисконтного періоду та настання відкладальних обставин нарахування процентів за базовою ставкою, не є зміною істотних умов цього договору та не потребує змін цього договору та укладення додаткових угод до нього. Усі істотні умови договору, в тому числі строк дії договору, Загальний розмір кредиту, розмір процентних ставок та порядок їх застосування, погоджені сторонами під час укладення цього договору. (п. 8.12.догвору).
Отже, дисконтний період це лише період з загального строку кредитування, під час якого позичальник має додаткові можливості (отримання нових траншів, часткове погашення боргу). Після його закінчення, за відсутності продовження з боку позичальника, договір діє до кінця визначеного строку, або його дострокового виконання чи розірвання, а позичальник користується кредитними коштами на умовах визначених (п. 8.3, 8.7.2 договору).
Після закінчення дисконтного періоду кредитування, позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти щоденно! (п.7.4.2. договору)
Отже, аналіз умов укладеного між сторонами договору кредитної лінії свідчить про те, що сторони чітко погодили як строк дії самого договору, так і порядок та межі нарахування процентів за користування кредитними коштами. Умовами договору прямо передбачено, що договір діє протягом п`яти років, а кінцева дата повернення кредиту визначена 18 листопада 2029 року. Водночас проценти за користування кредитом підлягають нарахуванню щоденно до моменту закінчення строку дії договору або його дострокового припинення.
Колегія суддів звертає увагу на те, що визначений сторонами дисконтний період тривалістю 30 календарних днів не є строком дії кредитного договору чи строком кредитування у розумінні статей 1048, 1054 ЦК України, а є лише окремим періодом користування кредитними коштами, протягом якого позичальнику надавалися спеціальні умови кредитування, зокрема право на отримання додаткових траншів та застосування дисконтної процентної ставки.
При цьому сам по собі сплив дисконтного періоду не припиняв ані дії договору, ані основного зобов`язання позичальника щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування ними. Навпаки, умовами договору прямо передбачено можливість продовження дисконтного періоду шляхом вчинення позичальником відповідних дій, а також визначено, що пролонгація чи поновлення дисконтного періоду не є зміною істотних умов договору та не змінює строку його дії.
Матеріалами справи підтверджується, що 18 листопада 2024 року відповідач сплатив нараховані проценти у розмірі 1980 грн, чим фактично вчинив конклюдентні дії щодо продовження строку дисконтного періоду ще на 30 календарних днів та підтвердив подальше користування кредитними коштами на умовах, визначених договором.
Разом із тим, суд першої інстанції, відмовляючи у стягненні процентів за період після спливу первинного дисконтного періоду, дійшов помилкового висновку про те, що строк кредитування за договором становив лише 30 днів. Такий висновок не відповідає змісту укладеного сторонами договору, його системному тлумаченню та фактичним обставинам справи.
Фактично, суд першої інстанції безпідставно ототожнив строк дисконтного періоду із строком дії кредитного договору та моментом припинення права кредитодавця нараховувати проценти, хоча ані умовами договору, ані положеннями чинного законодавства такого правового наслідку не передбачено.
Колегія суддів також ураховує, що відповідач після спливу первинного дисконтного періоду продовжив користування кредитними коштами, свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів належним чином не виконав, у зв`язку із чим кредитодавець правомірно здійснював нарахування процентів відповідно до умов договору аж до моменту його дострокового припинення 16 червня 2025 року.
Посилання суду першої інстанції на правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо припинення права кредитодавця нараховувати проценти після спливу строку кредитування колегія суддів вважає помилково застосованими до спірних правовідносин, оскільки у даному випадку строк кредитування, визначений договором, не сплив, а договір було достроково припинено кредитодавцем лише 16 червня 2025 року.
Більше того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 прямо зазначила, що встановлений кредитним договором строк кредитування визначає часові межі, в яких проценти за користування кредитом можуть нараховуватись, однак не скасовує обов`язок боржника щодо їх сплати, якщо такі проценти були нараховані в межах погодженого сторонами строку кредитування.
Отже, оскільки умовами договору сторони погодили строк його дії до 18 листопада 2029 року, а нарахування процентів здійснювалося позивачем лише до моменту дострокового припинення договору 16 червня 2025 року, колегія суддів дійшла висновку, що проценти за користування кредитними коштами у розмірі 32 485 грн були нараховані позивачем у межах строку кредитування та відповідно до умов укладеного між сторонами договору.
Крім того, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно повторно врахував сплачені відповідачем проценти у сумі 3980 грн, хоча зазначені платежі вже були враховані позивачем при формуванні розрахунку заборгованості, що призвело до неправильного визначення розміру підлягаючої стягненню заборгованості.
Разом із тим, колегія суддів звертає увагу на те, що наведені судом першої інстанції положення Закону України «Про споживче кредитування» у даному випадку не свідчать про неправомірність нарахування позивачем процентів за користування кредитними коштами.
Так, відповідно до умов кредитного договору № 530268117 від 19 жовтня 2024 року базова процентна ставка за користування кредитом становила 1 % на день від суми залишку кредиту, що прямо відповідає граничному розміру денної процентної ставки, встановленому частиною п`ятою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування».
Отже, позивачем при нарахуванні процентів не було перевищено максимально допустимого законом розміру денної процентної ставки, а тому висновки суду першої інстанції про необхідність застосування зазначених положень Закону як підстави для відмови у стягненні процентів є помилковими.
Фактично суд першої інстанції неправильно витлумачив положення частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», ототожнивши встановлене законом обмеження максимального розміру процентної ставки із припиненням права кредитодавця нараховувати проценти після спливу дисконтного періоду.
Однак наведені норми Закону регулюють виключно питання граничного розміру процентної ставки та не містять положень щодо припинення нарахування процентів після закінчення дисконтного періоду чи 30-денного строку користування кредитом.
Натомість питання строку нарахування процентів визначається умовами укладеного між сторонами договору та положеннями статей 1048, 1054 ЦК України.
Оскільки у спірних правовідносинах проценти нараховувалися позивачем у межах погодженої сторонами та допустимої законом процентної ставки - 1 % на день - підстав вважати такі нарахування такими, що суперечать вимогам Закону України «Про споживче кредитування», колегія суддів не вбачає.
Доводи відповідача про застосування положень частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» також не спростовують правомірності заявлених позовних вимог, з огляду на зазначене колегією суддів вище.
Посилання відповідача на те, що строк користування кредитом становив виключно 30 календарних днів, а після спливу цього строку право кредитодавця нараховувати проценти припинилося, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки такі доводи спростовуються змістом укладеного між сторонами кредитного договору.
Як уже зазначалося вище, умовами договору сторони чітко визначили строк його дії, п`ять років, а кінцеву дату повернення кредиту встановили 18 листопада 2029 року. Водночас дисконтний період є лише окремим періодом користування кредитом, протягом якого позичальнику надавалися спеціальні умови кредитування, та не є тотожним строку дії договору або строку кредитування.
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що відповідач після спливу первинного дисконтного періоду продовжив користування кредитними коштами та 18 листопада 2024 року сплатив нараховані проценти, чим вчинив конклюдентні дії щодо продовження строку дисконтного періоду та фактично погодився із подальшим користуванням кредитом на умовах, визначених договором.
Колегія суддів також відхиляє доводи відповідача щодо пропуску позивачем процесуального строку для подання доказів на підтвердження факту видачі кредитних коштів.
Так, відповідно до положень цивільного процесуального законодавства учасник справи має право заявити клопотання про витребування доказів у разі неможливості самостійного отримання таких доказів. Сам по собі факт подання відповідного клопотання після отримання відзиву не свідчить про його безпідставність та не є самостійною підставою для відмови у прийнятті чи оцінці відповідних доказів, особливо з урахуванням того, що необхідність подання таких доказів виникла саме у зв`язку із запереченнями відповідача щодо факту отримання кредитних коштів.
Крім того, факт надання відповідачу кредитних коштів підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, які були досліджені судом першої інстанції, зокрема, електронним кредитним договором, інформацією щодо перерахування коштів, а також подальшими діями самого відповідача, який здійснював платежі на виконання умов договору.
При цьому колегія суддів враховує, що відповідач фактично не заперечував самого факту укладення кредитного договору та користування кредитними коштами, а його доводи зводяться переважно до заперечень щодо обсягу та порядку нарахування процентів.
Посилання відповідача на відсутність у матеріалах справи доказів фактичного перерахування кредитних коштів на банківську картку відповідача колегія суддів вважає безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.
Так, на виконання ухвали суду від 02 жовтня 2025 року АТ «Ощадбанк» надано виписку по картковому рахунку відповідача, з якої вбачається зарахування кредитних коштів, що підтверджує факт виконання первісним кредитором своїх зобов`язань за кредитним договором (а. с. 77-79).
Безпідставними колегія суддів вважає і доводи відповідача щодо неналежного підтвердження переходу права вимоги до ТОВ «Таліон Плюс».
Матеріалами справи підтверджується факт укладення договору факторингу та відступлення права вимоги за спірним кредитним договором новому кредитору. При цьому до матеріалів справи долучено квитанцію, яка підтверджує здійснення розрахунків за договором факторингу (а. с. 13 зворот).
Отже, доводи відповідача про відсутність належних доказів переходу права вимоги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості за процентами за користування кредитом ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та з неповним з`ясуванням обставин справи.
Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про припинення права позивача на нарахування процентів після спливу дисконтного періоду, неправильно витлумачив умови кредитного договору та безпідставно ототожнив дисконтний період зі строком кредитування.
Крім того, судом першої інстанції безпідставно повторно враховано сплачені відповідачем проценти у сумі 3980 грн, що призвело до неправильного визначення розміру заборгованості, яка підлягає стягненню.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про повне задоволення цих вимог.
Оскільки колегією суддів змінюється визначений судом першої інстанції розмір заборгованості за кредитним договором у частині процентів за користування кредитними коштами, резолютивна частина рішення суду першої інстанції підлягає викладенню в редакції цієї постанови.
Отже, загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь ТОВ «Таліон Плюс» за кредитним договором № 530268117 від 19 жовтня 2024 року, становить 48 985 грн, з яких:
16 500 грн - заборгованість за тілом кредиту;
32 485 грн - заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.
Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки наслідком апеляційного перегляду справи є зміна розміру задоволених позовних вимог, відповідно підлягає зміні й розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідачки пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки наслідком апеляційного перегляду справи є зміна розміру задоволених позовних вимог, відповідно підлягає зміні й розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 6056 грн, з яких: 2422 грн 40 коп судовий збір за подання позовної заяви та 3633 грн 60 коп судовий збір за подання апеляційної скарги.
У зв`язку зі зміною рішення суду першої інстанції в частині розміру задоволених позовних вимог підлягає зміні й розподіл витрат на професійну правничу допомогу шляхом збільшення розміру таких витрат, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, з 3000 грн до 5000 грн.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що відповідач під час розгляду справи не заявляв заперечень щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, заявлених позивачем, та не подавав клопотання про їх зменшення.
Водночас суд першої інстанції, зменшуючи розмір витрат на правничу допомогу, фактично здійснив таке зменшення з власної ініціативи, без відповідного клопотання іншої сторони та без наведення належного обґрунтування неспівмірності заявлених витрат.
Разом із тим у постановах Верховного Суду у справах № 905/1795/18, № 922/2685/19 та № 922/3812/19 зазначено, що суд має право оцінювати співмірність витрат на професійну правничу допомогу, однак їх зменшення можливе виключно за наявності відповідного клопотання іншої сторони та доведеності неспівмірності заявлених сум.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у справі № 922/445/19, відповідно до якої зменшення витрат на професійну правничу допомогу можливе лише за наявності клопотання іншої сторони із належним обґрунтуванням неспівмірності заявлених витрат.
Оскільки у даній справі відповідач не заперечував проти заявленого позивачем розміру витрат на правничу допомогу та не подавав клопотання про їх зменшення, колегія суддів не вбачає правових підстав для самостійного зменшення таких витрат судом.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Колінько Альони Валеріївни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» задовольнити.
Рішення Бородянського районного суду Київської області від 21 листопада 2025 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення цих вимог в повному обсязі.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 32 485 грн.
У зв`язку із цим абзаци другий та третій резолютивної частини рішення суду викласти у такій редакції.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ,  АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» (ЄДРПОУ 39700642, адреса: 14017, м. Чернігів, вул. Жабинського, 13) заборгованість за кредитним договором № 530268117 від 19 жовтня 2024 року у розмірі 48 985 (сорок вісім тисяч дев`ятсот вісімдесят п`ять) грн, з яких:
16 500 (шістнадцять тисяч п`ятсот) грн - заборгованість за тілом кредиту;
32 485 (тридцять дві тисячі чотириста вісімдесят п`ять) грн - заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.
Рішення Бородянського районного суду Київської області від 21 листопада 2025 року в частині розподілу судових витрат змінити, у зв`язку з чим абзац 3 резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ,  АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» (ЄДРПОУ 39700642, адреса: 14017, м. Чернігів, вул. Жабинського, 13) судовий збір у розмірі 6056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура