Справа № 468/1987/25
2/468/70/26

БАШТАНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
56101 Миколаївська область м. Баштанка вул. Полтавська 43

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2026 року Баштанський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого судді Муругова В.В., за участю секретаря судового засідання Синька Д.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін справу №468/1987/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 26.09.2020 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 3022588 в електронній формі, за яким кредитор надав відповідачу грошові кошти в кредит в сумі 9000 грн. строком на 15 днів. 
26.07.2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Факторинг Партнерс» був укладений договір, за яким новий кредитор отримав право вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором. 
Заборгованість відповідача за кредитним договором № 3022588 від 26.09.2020 року становить 38587,50 грн, з яких 9000 грн - тіло кредиту, 28687,50 грн - проценти, 900 грн. - комісія.
Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.
Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту, процентів та комісії позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за вказаним договором в сумі 38587,50 грн. 
Крім того, позивач просив стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13 000 грн.
В тексті позову позивач заявив про підтримання позову та розгляд справи за відсутності представника позивача, не заперечував проти заочного розгляду справи.

Позов надійшов до суду через систему «Електронний суд» 01.09.2025 року.
11.09.2025 року відкрите провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
16.09.2025 року від відповідача надійшла заява про долучення до матеріалів справи копії талону-повідомлення єдиного обліку № 3120 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію.
13.10.2025 року від відповідача надійшла заява про долучення до матеріалів справи копій документів - відповіді на запит Баштанського РВП ГУНП, пояснення, заяви.
11.03.2026 року судом витребувані докази у АТ «Кредобанк».
Правом на подачу відзиву на позов відповідач не скористався.

В судовому засіданні до перерви відповідач ОСОБА_1 пояснив, що 27.09.2020 року йому на електронну пошту прийшло повідомлення, що невідома особа з іншого пристрою зайшла до його електронного кабінету та оформила на його ім`я кредити в різних кредитних організаціях на загальну суму 46300 грн. 08.10.2020 року він звернувся до поліції, щоб зафіксувати факт отримання кредиту, який він не оформлював і про який не знав, відомості до ЄДРДР просив не вносити. Просив відмовити у задоволенні позову.
Після перерви відповідач до суду не з`явився, про час слухання справи повідомлявся рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням (до суду повернулось поштове відправлення, що вказує на відсутність відповідача за зареєстрованим у встановленому порядку місцем його проживання, тому він відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається повідомленим).
Представник відповідача повідомлений через систему «Електронний суд».

Дослідивши наявні у справі матеріали (копію договору про надання правової допомоги від 02.07.2024 року; копію заявки від 01.07.2025 року; копію витягу з акту про надання юридичної допомоги від 31.07.2025 року; копію анкети-заяви на кредит № 3022588 від 26.09.2020 року; копію рішення та погодження умов кредитування по заяві 3022588 від 26.09.2020 року; копію графіка розрахунків до кредитного договору № 3022588 від 26.09.2020 року; копію правил надання фінансових кредитів ТОВ «Мілоан» (в редакції від 14.09.2020 року); копію довідки про ідентифікацію; копію довідки ТОВ «ФК «Елаєнс» від 11.07.2025 року; розрахунок заборгованості ТОВ «Мілоан»; розрахунок заборгованості ТОВ «Факторинг Партнерс», копію договору факторингу № 26-07/2024 від 26.07.2024 року з додатками; копію акту приймання-передачі Реєстру Боржників в електронному вигляді за договором факторингу №26-07/2024 від 26.07.2024 року; копію реєстру боржників; копію кредитного договору № 3022588 від 26.09.2020 року; копію талону-повідомлення ЄО №3120 від 08.10.2020 року; копію повідомлення Баштанського РВП ГУ НП в Миколаївській області від 10.10.2025 року; копію письмових пояснень ОСОБА_1 від 08.10.2020 року; копію заяви ОСОБА_1 від 08.10.2020 року; повідомлення АТ «Кредобанк» від 14.04.2026 року; копію інформації з електронного файлу щодо підтвердження підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором; копію довідки з інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Мілоан»; копію довідки по заяві на кредит від 26.09.2020 року; копію відомостей щодо ОСОБА_1 з Українського Бюро Кредитних Історій; фотозображення) суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Згідно з ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що 26.09.2020 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 3022588 в електронній формі, за яким кредитор надав відповідачу грошові кошти в кредит в сумі 9000 грн строком на 15 днів до 11.10.2020 року з умовою сплати процентів у розмірі 1,25% в день від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування ним, комісія за надання кредиту 900 грн, нараховувалась за ставкою 10 % від суми кредиту одноразово.
За 15 днів строку кредитування позичальник мав сплатити проценти в сумі 1687,50 грн, а загалом з тілом кредиту -11587,50 грн.
26.07.2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Факторинг Партнерс» був укладений договір факторингу, за яким новий кредитор отримав право вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором. 
Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Згідно із ст.ст.1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).
Законом України «Про електронну комерцію» встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
За приписами ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі ч.2 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію».
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
За такого укладення договору в електронній формі за допомогою одноразового ідентифікатора прирівнюється до укладення договору в письмовій формі.

Суд критично оцінює пояснення відповідача щодо не оформлення ним вказаного кредитного договору, оскільки він хоч і звертався в поліцію з цього приводу, але просив лише зафіксувати факт отримання ним кредиту, який він не оформлював, і не вносити відомості в ЄРДР, тобто не починати кримінальне провадження. Така поведінка відповідача може свідчити про штучне створення підстав для уникнення повернення кредитних коштів.
При цьому позивач надав відповідні докази укладення кредитором з відповідачем такого договору в електронній формі (копію анкети-заяви на кредит № 3022588 від 26.09.2020 року; копію рішення та погодження умов кредитування по заяві 3022588 від 26.09.2020 року; копію кредитного договору № 3022588 від 26.09.2020 року; копію графіка розрахунків до кредитного договору № 3022588 від 26.09.2020 року; копію довідки про ідентифікацію; копію довідки ТОВ «ФК «Елаєнс» від 11.07.2025 року; копію інформації з електронного файлу щодо підтвердження підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором; копію довідки з інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Мілоан»; копію довідки по заяві на кредит від 26.09.2020 року; копію відомостей щодо ОСОБА_1 з Українського Бюро Кредитних Історій).
Також позивач надав відомості про те, що у період укладення спірного кредитного договору відповідач користувався саме номером мобільного телефону НОМЕР_1 , на який відповідний одноразовий ідентифікатор направлявся і при укладенні спірного договору.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Отже в даному випадку укладений 26.09.2020 року кредитний договір є правомірним за презумпцією, спростувати яку відповідно до принципу змагальності має саме відповідач, і очевидним є те, що така презумпція не може бути спростована лише заявленням заперечень проти позову без надання належних достатніх та допустимих доказів, які б спростували таку презумпцію. Натомість відповідач доказів проти заявленого до нього позову на надав, тим самим не спростував вказану вище презумпцію.
Крім того відповідно до постанови Великої Плати Верховного Суду від 21 червня 2023 року по справі № 916/3027/21 обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Повертаючись до стандартів доказування, передбачених процесуальним законом, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
При цьому при укладенні відповідного кредитного договору позичальник сам на власний розсуд визначає те, на який рахунок йому мають бути перераховані кредитні кошти, та переказ таких коштів на рахунок іншої особи сам по собі не спростовує презумпції дійсності відповідного кредитного договору та не є свідченням того, що такий кредитний договір укладався не відповідачем. 
Таке узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 31.01.2024 року по справі № 671/1832/20.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивач вказує, що заборгованість відповідача перед ним за кредитним договором № 3022588 від 26.09.2020 року становить38587,50 грн, з яких 9000 грн - тіло кредиту, 28687,50 грн - проценти, 900 грн. - комісія за надання кредиту.

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за процентами суд доходить наступних висновків.
Як вказано вище, відповідно до умов договору № 3022588 від 26.09.2020 року проценти за 15 днів строку кредитування становили 1687,50 грн.
Припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
З цього слідує, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.
Крім того відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року №723/304/16-ц провадження №14-360цс19 стягнення процентів за користування грошима за період після визначеного сторонами договору строку повернення позики - дня закінчення строку договору, не ґрунтуються на нормах матеріального права.
За такого, після закінчення строку кредитування кредитодавець втрачає право нараховувати проценти, комісію та пеню, а має право на отримання окрім суми боргу двох видів плати: 1) компенсації втрат від інфляції за весь час прострочення, 2) трьох процентів річних від простроченої суми.
Кредитний договір № 3022588 від 26.09.2020 року передбачав можливість продовження строку кредитування, якщо позичальник вчинить дії, передбачені розділом 6 договору - акцептує пропозицію позикодавця в Особистому кабінеті позичальника інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та за умови сплати комісії за продовження кредиту та певної частки заборгованості по кредиту (п.2.3.1 кредитного договору).
Також кредитний договір передбачав наслідки користування кредитом позичальником після настання встановленої дати його повернення. 
Відповідно до п. 2.2.3 договору якщо після настання дати, встановленої п.1.4 договору позичальник продовжуватиме користуватись кредитом, проценти за стандартною (базовою) ставкою будуть нараховуватись протягом 60 днів за вибором позикодавця в якості процентів за користування кредитом або в якості процентів, передбачених ст. 625 ЦК України, після чого їх нарахування може бути припинено або зупинено товариством в односторонньому порядку.
При цьому, визначений договором від 26.09.2020 року п`ятнадцятиденний строк кредитування спливав 11.10.2020 року, разом з тим відповідно до ч. 1 ст. 255 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції. 

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року по справі №910/4518/16 для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). 
Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
Натомість відповідно до усталеної практики Верховного Суду у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party).

Відповідний пункт 2.2.3 договору щодо продовження нарахування процентів міститься не у розділі договору щодо відповідальності, а у розділі договору щодо загальних умов кредиту, отже такі проценти не є мірою відповідальності позичальника. 
В даній справі умови договору розроблені первісним кредитором, правонаступником якого у спірних правовідносин є позивач, тому саме він несе ризик, пов`язаний з неясністю умов такого договору.
Таким чином відповідні дії по сплаті комісії та частини заборгованості, акцептуванню пропозиції позикодавця в Особистому кабінеті позичальника для продовження строку кредитування позичальник мав вчинити саме до закінчення такого строку кредитування.
Разом з тим позивач не надав доказів вчинення позичальником таких дії, внаслідок чого позивач має право на стягнення з відповідача заборгованості за процентами в межах строків кредитування в сумі 1687,50 грн.
За таких обставин суд доходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню та з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 11 587,50 грн., з яких 9000 грн. тіло кредиту, 1687,50 грн. проценти, 900 грн. - комісія за надання кредиту.

Згідно зі ст. 141 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, які задоволені судом на 30 %, тому з відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 726,72 грн. (2422,40 грн. х 30 %). 

Також судом мають бути розподілені витрати позивача на професійну правничу допомогу.
Вирішуючи питання розподіл таких витрат, суд виходить з наступного. 
Факт понесення витрат на професійну правничу допомогу підтверджується наданими суду копією договору про надання правової допомоги від 02.07.2024 року, копією заявки від 01.07.2025 року, копією витягу з акту про надання юридичної допомоги від 31.07.2025 року.
Згідно з ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Крім того, відповідно до пропорційності, як основної засади цивільного судочинства, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
При цьому, дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, не має значної складності щодо обсягу доказів та встановлення фактичних обставин спору, має типовий характер для справ про стягнення заборгованості за кредитом. Загальна ціна позову в даній справі становить 38 587,50 грн., натомість заявлені до відшкодування витрати позивача на професійну правничу допомогу - 13 000 грн., що становить третину від ціни позову. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 підтвердила свій висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін і зробила висновок, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, зафіксованої зокрема у рішеннях у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року та у справі «Гімайдуліна та інші проти України» від 10.12.2009 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
За такого, з врахуванням принципу пропорційності судових витрат предмету спору та ціні позову, з врахуванням критерію реальності адвокатських витрат та їх дійсної необхідності, суд вважає, що пропорційними та необхідними будуть витрати на професійну правничу допомогу по даній справі в розмірі 4000 грн., яка підлягає розподілу між сторонами. 
При цьому, згідно зі ст. 141 ЦК України вказані витрати також підлягають розподілу між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог, які задоволені судом на 52 %, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1200 грн. (4000 грн. х 30 %). 

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12; 13; 81; 141, 264; 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» в рахунок погашення заборгованості за договором №3022588 від 26.09.2020 року 11 587 (одинадцять тисяч п`ятсот вісімдесят сім) гривень 50 копійок.

В задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за договором №3022588 від 26.09.2020 року в більшому розмірі - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» 726 (сімсот двадцять шість) гривень 72 копійки в рахунок відшкодування сплаченого судового збору пропорційно задоволеній частині позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» 1200 (одну тисячу двісті) гривень в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу пропорційно задоволеній частині позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана Миколаївському апеляційному суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Якщо в судовому засіданні було проголошене скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» (вул. Гедройця Єжи, 6 офіс 521 м. Київ, ідентифікаційний код 42640371);
Відповідач: ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Повне судове рішення складене 22.06.2026 року. 

суддя: