ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 686/10498/26
Провадження № 33/820/536/26

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду Болотін С.М., за участі секретаря судового засідання Жураківського В.А., з участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницькому матеріали справи про адміністративне правопорушення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 квітня 2026 року, -
в с т а н о в и в :
Постановою судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 квітня 2026 року 

ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , не працюючого, 

визнано винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбаченого за ч.3 ст. 130, ч.5 ст. 126 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді 15 ( п`ятнадцяти ) діб арешту з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк десять років, без конфіскації транспортного засобу.
На підставі ч. 3 ст. 30 КУпАП, шляхом приєднання невідбутої частини стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, накладеного постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 жовтня 2025 року, визначено ОСОБА_1 остаточне стягнення у виді 15 (п`ятнадцяти) діб арешту з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 16 років 06 місяців 16 днів, без конфіскації транспортного засобу.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 665 грн. 60 коп.
За постановою судді, 23 березня 2026 року, о 14 год. 01 хв., ОСОБА_1 , будучи двічі протягом року підданим адміністративному стягненню за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, керував по проїзді Слов`янському 25 в м. Хмельницькому, автомобілем «Skoda Fabia», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить гр. ОСОБА_2 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю із порожнини рота, порушення координації рухів та порушення мови. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому порядку відмовився, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху та вчинив правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 130 КУпАП. 
Крім того, 23 березня 2026 року, о 14 год. 01 хв., по проїзді Слов`янському 25 в м. Хмельницькому, ОСОБА_1 , повторно протягом року, в порушення п. 2.1 «а» Правил дорожнього руху, керував автомобілем «Skoda Fabia», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить гр. ОСОБА_2 , будучи позбавленим права на керування транспортними засобами, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 126 КУпАП.
В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , не оспорюючи доведеність вини та кваліфікації дій просив змінити постанову судді в частині призначення покарання та призначити стягнення у виді штрафу з позбавленням права керувати транспортними засобами. 
Вказує, що самостійно виховує малолітню доньку ОСОБА_3 , мати якої померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім того, посилається на ч. 3 ст. 32 КУпАП (адміністративний арешт не може застосовуватись до жінок, які мають дітей віком до 12 років) та вважає, що з урахуванням сімейного стану призначення йому арешту є неможливим.
При цьому, просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови судді, оскільки пропустив його з поважних причин, так як в судовому засіданні не був присутній, копію постанови не отримував, а про прийняте рішення довідався 03 червня 2026 року.
Заслухавши пояснення ОСОБА_1 на підтримку поданої апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги вважаю, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження підлягає задоволенню, а апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.
 
Як вбачається з матеріалів справи, дізнання, з`ясування обставин у справі та перевірка їх доказами проведені з дотриманням вимог закону, таких порушень закону, які були б істотними і тягли за собою безумовне скасування судового рішення, у справі не допущено, а висновок судді про доведеність вини ОСОБА_1 у вчинені правопорушень, при зазначених у постанові обставинах, відповідає матеріалам справи і не заперечується в апеляційній скарзі, як не оспорюється і кваліфікація його дій за ч.3 ст. 130, ч.5 ст. 126 КУпАП.
Обставини вчинення адміністративних правопорушень в час та при обставинах, викладених в постанові, повністю ствердив і сам ОСОБА_1 в процесі апеляційного розгляду.
Накладене на ОСОБА_1 стягнення в межах санкції ч.3 ст. 130, ч.5 ст. 126 КУпАП відповідає вимогам ст.ст. 23, 33-35 КУпАП, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для виправлення особи притягнутої до адміністративної відповідальності та запобігання вчиненню нових адміністративних правопорушень.
Зокрема, суддею при визначенні ОСОБА_1 стягнення у виді адміністративного арешту взято до уваги характер вчинених правопорушень ОСОБА_1 , особу який систематично вчиняє правопорушення, передбачені ст. ст. 130, ч. 5 ст. 126 КУпАП, його відношення до скоєнного та те, що попередні адміністративні стягнення за ст. 130, ст. 126 КУпАП у виді штрафів не дали належного виховного впливу в частині додержання положень законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень.
За таких обставин висновок судді про необхідність застосування адміністративного арешту є обґрунтованим та відповідає завданням адміністративної відповідальності.
Доводи апеляційної скарги про неможливість застосування до 
 ОСОБА_1 адміністративного арешту у зв`язку з тим, що він самостійно виховує малолітню доньку, не заслуговують на увагу.
Положення ч. 3 ст. 32 КУпАП містять вичерпний перелік осіб, до яких адміністративний арешт не може бути застосований. До такого переліку, зокрема, віднесено жінок, які мають дітей віком до дванадцяти років. 
Закон не містить аналогічної заборони щодо застосування адміністративного арешту до чоловіків, у тому числі тих, які самостійно виховують малолітніх дітей та широкому тлумаченню не підлягає.
Водночас сам по собі факт самостійного виховання малолітньої дитини не виключає можливості застосування до особи адміністративного арешту та підлягає врахуванню судом лише як одна з обставин, що характеризує особу правопорушника.
Наявність на утриманні в ОСОБА_1 неповнолітньої дитини, жодним чином не завадили йому систематично – біля десятка разів скоїти адміністративні правопорушення, передбачені ст. ст. 130, 126 КУпАП, при цьому наражаючи на небезпеку, як себе так і сторонніх осіб.
Крім того, застосування адміністративного арешту не означає залишення дитини без належного піклування, оскільки питання забезпечення її прав та законних інтересів може бути вирішене у встановленому законом порядку шляхом тимчасового влаштування дитини та встановлення над нею піклування на час відбування адміністративного арешту. 
Разом з тим, суд враховує, що у ОСОБА_1 наявні мати і батько, відповідно бабуся і дідусь його дочки, які зможуть забезпечити її утримання на період відбування ним адміністративного стягнення.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 самостійно виховує малолітню доньку після смерті її матері, не можуть бути безумовною підставою для призначення більш м`якого виду адміністративного стягнення та відповідно прийнятті до уваги з огляду на те, що апелянт, усвідомлюючи наявність батьківських обов`язків, неодноразово вчиняв правопорушення, передбачені за ст. 130, ст. 126 КУпАП протягом року, не зробивши належних висновків із раніше застосованих заходів впливу у виді штрафу.
Більше того, під час вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП, у салоні автомобіля перебувала малолітня дитина, що безпосередньо свідчить про підвищений ступінь небезпечності його дій. 
Відтак ця обставина не може бути використана як аргумент на користь зміни виду адміністративного стягнення.
Суд апеляційної інстанції враховує, що призначення адміністративного стягнення має забезпечувати дотримання принципу індивідуалізації відповідальності. Застосування до особи, яка систематично вчиняє аналогічні адміністративні правопорушення, того самого виду стягнення , яке вже застосовувалося раніше та не досягло своєї мети, не відповідало б завданням адміністративної відповідальності, визначеним ст 23 КУпАП, та не забезпечило б досягнення її превентивної мети.
За таких обставин вважаю, що стягнення, накладене на ОСОБА_1 , з огляду на конкретні обставини справи та з урахуванням особи, притягнутої до адміністративної відповідальності, яка, незважаючи не неодноразові притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 126, ст. 130 КУпАП, належних висновків для себе не зробила та продовжує вчиняти аналогічні правопорушення, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження скоєння нових правопорушень, відтак застосування адміністративного арешту є обґрунтованим та ґрунтується на вимогах закону.
З матеріалів провадження вбачається, оскаржувана постанова була постановлена 14 квітня 2026 року суддею Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області. Перебіг строку на апеляційне оскарження постанови для сторони захисту розпочався 15 квітня 2026 та закінчився після спливу десяти днів –24 квітня 2026 року (останній день для подачі апеляційної
 скарги). Враховуючи те, що ОСОБА_1 в судовому засіданні не був присутній, про рішення судді стало відомо 03 червня 2026 року, тому строк на апеляційне оскарження постанови пропущений із поважних причин. 
На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, - 
п о с т а н о в и в :
Клопотання  ОСОБА_1 задовольнити.
Поновити  ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 квітня 2026 року.
Постанову судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 квітня 2026 року про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 130, ч.5 ст. 126 КУпАП ОСОБА_1 залишити без зміни, а його апеляційну скаргу без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя Хмельницького
апеляційного суду       Сергій БОЛОТІН