ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/4750/25	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Жигалкіна І.П. 
при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу 

за позовом 	Виконувача обов`язків керівника Лозівської окружної прокуратури Харківської області  	
до        3 - я особа, яка не     3 - ті особи, які не	1. Харківської обласної військової адміністрації, м. Харків ,  2. Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області, Харківська обл., Лозівський р-н, смт. Близнюки ,  3. Релігійна організація «Релігійна громада Казанської ікони Божої Матері в с.Олексіївка Ізюмської єпархії Української Православної Церкви», Харківська обл., Лозівський р-н, село Олексіївка   заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Департамент культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації, м. Харків  заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні Відповідача-3:  1. Фізична особа ОСОБА_1 , Харківська область, Лозівський район, с. Олексіївка, 2. Фізична особа ОСОБА_2 , Харківська область, Лозівський район, с. Олексіївка, 3. Фізична особа ОСОБА_3 , Харківська область, Харківський р-н, с.Безруки 	
про 	визнання недійсним та скасування свідоцтва про право колективної власності та повернення майна 	
за участю представників:
прокурора - Сірик В.В. 
1-го відповідача - Скубак Н.В. 
3-го відповідача - Кошарновська С.Л.; Міліруд Є.О. (в режимі відеоконференції) 
третьої особи (ДКТ ХОД(В)А) - Скубак Н.В.
третя особа - Пряницька О.Ю. (особисто)
третьої особи (ФО Іваненко В.І.) відповідача - Кошарновська С.Л. 

ВСТАНОВИВ:

Виконувач обов`язків керівника Лозівської окружної прокуратури Харківської області (надалі - Прокурор) в інтересах держави звернувся до Господарського суду Харківської області 31 грудня 2025 року із позовною заявою до: Харківської обласної військової адміністрації (надалі – Відповідач 1), Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області (надалі – Відповідач 2), Релігійна організація «Релігійна громада Казанської ікони Божої Матері в с.Олексіївка Ізюмської єпархії Української Православної Церкви» (надалі – Відповідач 3), в якій просить суд:
- усунути перешкоди у здійсненні державою в особі Харківської обласної державної (військової) адміністрації (код ЄДРПОУ 23912956) права користування та розпорядження майном - пам`яткою містобудування та архітектури місцевого значення «Олексіївська церква», шляхом визнання недійсним свідоцтва серії САА № 536783 про право власності, яке видане 27.04.2005 Олексіївською сільською радою на підставі рішення виконавчого комітету Олексіївської сільської ради від 14.04.2005, щодо нерухомого майна загальною площею 504,1 кв.м, а саме: нежитлової будівлі – Олексіївської церкви (колишній клуб), А-ІІ, кв.м; прибудова а, прибудова а1, підвал П, підвал П1, прибиральня У, ганок а2, ганок а3, ганок а4, паркан 1, замощення І, розташованих за адресою: Харківська область, Лозівський (колишній Близнюківський) район, с. Олексіївка, вул. Миру, 31.
- усунути перешкоди у здійсненні державою користування та розпорядження майном - пам`яткою містобудування та архітектури місцевого значення – культовою спорудою «Олексіївська церква», шляхом зобов`язання Релігійної організації «Релігійна громада Казанської ікони Божої Матері в с.Олексіївка Ізюмської єпархії Української Православної Церкви» (код ЄДРПОУ 24478019) повернути, а Харківській обласній державній (військової) адміністрації (код ЄДРПОУ 23912956) прийняти нежитлову будівлю – культову споруду, пам`ятку містобудування та архітектури місцевого значення, загальною площею 504,1 кв.м, а саме, Олексіївська церква (колишній клуб), А-ІІ, прибудову а, прибудову а1, підвал П, підвал П1, прибиральню У, ганок а2, ганок а3, ганок а4, паркан 1, замощення І, які розташовані за адресою: Харківська область, Лозівський (колишній Близнюківський) район, с. Олексіївка, вул. Миру, 31.
Крім того, прокурор просить суд покласти на Відповідачів судові витрати та стягнути з Відповідачів на користь Харківської обласної прокуратури судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 4844,80 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, в порушення прямої заборони щодо перебування пам`ятки містобудування та архітектури - культової споруди у будь-якій іншій формі власності, крім державної, Харківською обласною державною адміністрацією прийнято розпорядження №91 від 18.03.2005 «Про передачу у власність релігійній громаді Казанської Ікони Божої Матері Харківської єпархії Української Православної Церкви культової будівлі в с.Олексіївка Близнюківського району» та на виконання незаконного розпорядження Харківської обласної державної адміністрації Олексіївською сільською радою Близнюківського району Харківської області прийнято рішення від 14.04.2005 наданий дозвіл на оформлення права колективної власності на нежитлову будівлю церкви, яка знаходиться по вул. Миру, 31 в с. Олексіївка, Близнюківського району Харківської області за релігійною громадою Казанської ікони Божої Матері Харківської єпархії Української Православної Церкви, та в подальшому на підставі вказаного рішення 27.04.2005 Олексіївською сільською радою Близнюківського району Харківської області видане релігійній громаді Казанської ікони Божої Матері Харківської єпархії Української Православної Церкви свідоцтво про право власності серії САА № 536783, відомості про право колективної власності за релігійною громадою Казанської ікони Божої Матері Харківської єпархії Української Православної Церкви на нежитлову будівлю та споруду по вул. Миру, 31 в с. Олексіївка, Близнюківського району Харківської області занесено до Реєстру прав власності на нерухоме майно 27.04.2005 (реєстраційний номер майна: 8932297), чим порушено інтереси держави.
Ухвалою від 05.01.2026 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №922/4750/25, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін та призначенням підготовчого засідання на 29 січня 2026 року об 11:30.
Ухвалою від 29.01.2026 було прийнято та долучено до матеріалів справи відзив (вх. №1516 від 20.01.2026) Харківської обласної державної (військової) адміністрації, задоволено клопотання (вх. №2334 від 28.01.2026) Релігійної організації «Релігійна громада Казанської ікони Божої Матері в с.Олексіївка Ізюмської єпархії Української Православної Церкви» про відкладення підготовчого засідання та повідомлено учасників справи, що підготовче засідання у справі відбудеться 19 лютого 2026 року о(б) 11:30 год.
Ухвалою від 19.02.2026 судом було повідомлено учасників справи, що: 1. проведення підготовчого засідання не відбулося з технічних причин неможливості проведення засідання, а також технічної несправності системи відеоконференцзв`язку через проблеми з обладнанням на стороні адміністратора - ДП "Інформаційні судові системи". Відповідний Акт від 19.02.2026 знаходиться в матеріалах справи. 
2. надані до суду учасниками справи наступні документи: 
1) Лозівською окружною прокуратурою: 
- відповідь на відзив (вх. №2494 від 30.01.2026) з додатком; 
- заява (2792 від 04.02.2026) про поновлення процесуального строку;
- заперечення (вх. №3911 від 17.02.2026) на заяву про застосування строків позовної давності; 
- додаткові пояснення (вх. №3896 від 17.02.2026) з приводу пояснень відповідача - Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області;
2) Харківською обласною прокуратурою: 
- відповідь на відзив (вх. №4212 від 19.02.2026); 
- заява (вх. №4221 від 19.02.2026) про поновлення процесуального строку;
3) Близнюківською селищною радою Лозівського району Харківської області додаткові пояснення (вх. №2478 від 30.01.2026);
4) Релігійною організацією «Релігійна громада Казанської ікони Божої Матері в с.Олексіївка Ізюмської єпархії Української Православної Церкви»: 
- заява (вх. №3663 від 13.02.2026) про вступ у справу як представника;
- клопотання (вх. №3744 від 16.02.2026) про застосування строку позовної давності; 
- відзив на позовну заяву (вх. №3732 від 16.02.2026) з додатком; 
- заява (вх. №4225 від 19.02.2026) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконфернеції. 
3. суд повідомив, що підготовче засідання у справі відбудеться 03 березня 2026 року о(б) 13:15 год. у приміщенні господарського суду за адресою: 61022, Україна, місто Харків, майдан Свободи, 5, Держпром, 8-й під`їзд, 1-й поверх, зал № 105. 
4. Суд нагадав, що ч. 6 ст. 6 ГПК визначено щодо обов`язку юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України, зареєструвати електронні кабінети викладена в новій редакції Закону "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо уточнення обов`язків учасників судової справи" від 19.10.2023 №3424-IX, який набув чинності 04.11.2023. Ця редакція уточнила перелік осіб, для яких була обов`язковою реєстрація електронного кабінету, зокрема виключені юридичні особи, створені за іноземним законодавством. 
Ухвалою від 03.03.2026 було задоволено клопотання представників 3-го Відповідача про відкладення підготовчого засідання, продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів до "06" квітня 2026 р. та відкладено підготовче засідання на 26.03.2026 о 13:15. Суд повідомив, що процесуальні питання стосовно поданих заяв, клопотань, заперечень, доказів тощо викладених в ухвалі суду від 19.02.2026 буде вирішено в межах процесуального законодавства. Також, зазначеною ухвалою, вкотре, суд нагад про вимоги передбачені ч.6 ст.6 ГПК, де визначено щодо обов`язку юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України, зареєструвати електронні кабінети викладена в новій редакції Закону "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо уточнення обов`язків учасників судової справи" від 19.10.2023 №3424-IX, який набув чинності 04.11.2023. Ця редакція уточнила перелік осіб, для яких була обов`язковою реєстрація електронного кабінету, зокрема виключені юридичні особи, створені за іноземним законодавством. 
Ухвалою від 26.03.2026 судом повернуто без розгляду представникам Відповідача - Релігійної організації “Релігійна громада Казанської ікони Божої Матері в с.Олексіївка Ізюмської єпархії Української Православної Церкви” подані документи: клопотання (вх. №3744 від 16.02.2026) про застосування строку позовної давності; відзив (вх. №3732 від 16.02.2026) з додатками. 
Суд своєю ухвалою від 26.03.2026 задовольнив заяву (вх. №7240 від 26.03.2026) та клопотання (вх. № 7176 від 26.03.2026) про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні Відповідача-3. Залучив до участі у даній справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні Відповідача-3: Фізичну особу ОСОБА_1 ; Фізичну особу ОСОБА_2 ; Фізичну особу ОСОБА_3 . Зобов`язано Прокурора направити на адреси третіх осіб позовну заяви з додатками, відповідні докази направлення надати до суду. При цьому, суд повідомив учасників справи, що з метою забезпечення принципу верховенства права забезпечуючи право на судовий захист, враховуючи залучення третіх осіб та надання всім учасникам справи можливості подати пояснення, докази тощо, суд відклав підготовче засідання за межи встановленого ст. 177 ГПК України строк, який закінчувався 06.04.2026. Підготовче засідання було відкладено на 09 квітня 2026 року о 12:30. 
09 квітня 2026 року ухвалою (з урахуванням ухвали від 15.04.2026) суд відмовив у задоволенні клопотання (вх. № 8246 від 07.04.2026) про зупинення провадження у справі, закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 23 квітня 2026 року о 12:15. 
Ухвалою від 23.04.2026 всіх учасників справи повідомлено належним чином про: задоволення клопотання (вх. №9719 від 22.04.2026) Фізичної особи ОСОБА_1 про перенесення розгляду справи на іншу дату; долучення заяви (вх. №8634 від 10.04.2026 ) Прокурора до матеріалів справи; судове засідання у справі відбудеться 14 травня 2026 року о(б) 11:30 год. 
Також, судом постановлено 23.04.2026 ухвалу, якою повернуто без розгляду представнику Відповідача - Релігійної організації “Релігійна громада Казанської ікони Божої Матері в с.Олексіївка Ізюмської єпархії Української Православної Церкви” заяву (вх. №9784 від 23.04.2026) про відвід судді. 
Після проведеного судового засідання 14.05.2026 судом постановлено ухвалу, в якій зазначено, що судове засідання у справі відбудеться 21 травня 2026 року о(б) 10:15 год.

Прокурор у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просив суд їх задоволенні. Прокурор посилається, що нежитлова будівля Казанської церкви («Олексіївська церква»), загальною площею 504,1 квадратних метрів, є обмеженою в обороті пам`яткою містобудування та архітектури місцевого значення, яка в силу закону не могла вибувати з власності держави. Прокурор вважає, що оспорюване розпорядження обласної державної адміністрації та видане на його виконання свідоцтво про право власності порушують імперативні заборони законодавства, а триваюче перебування об`єкта у володінні релігійної громади створює постійні перешкоди державі у реалізації її речових правомочностей.
Представники відповідачів та треті особи у судовому засіданні проти позовних вимог Прокурора заперечують, вважаючи їх необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. 
Зокрема, Відповідач у своїх запереченнях та письмових поясненнях послідовно вказував на відсутність ознак протиправної поведінки та будь-якого дискреційного волевиявлення на відчуження майна з боку органу місцевого самоврядування. Так, оформлення документів у 2005 році мало суто виконавчий характер на підставі чинного розпорядчого акта державної виконавчої влади.
Третя особа у своїх письмових поясненнях наголошувала на легітимності правового титулу колективної власності, набутого в порядку міжнародно-правового інституту релігійної реституції, крім того надано докази, що підтверджують здійснення вірянами тривалого, відкритого та добросовісного утримання об`єкта, включаючи масштабне проведення капітальних реставраційних робіт, встановлення куполів та заміну конструкцій, тим самим врятовано пам`ятку від фізичного знищення та повністю забезпечено виконання публічної функції охорони культурної спадщини. Крім того, третя особа зазначає, що діяльність релігійної громади повністю забезпечила реалізацію публічної функції охорони культурної спадщини, а намагання держави експропріювати храм через двадцять один рік після його передачі є грубим порушенням засад справедливості та пропорційності. 

Згідно з вимогами ст. 120 ГПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Судом виконано процесуальний обов`язок щодо повідомлення всіх учасників справи про розгляд справи. Так, в розумінні ст. 6 та ст. 242 ГПК України був повідомлений про відкриття провадження у справі. Оскільки отримання учасниками справи процесуальних документів відбувалось в електронному вигляді, наявність зареєстрованих в системі обміну електронними документами між судом та учасниками судового процесу підтверджується відповідними даними щодо реєстрації електронного кабінету в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі).
Отже враховуючи, що відповідно до ч. 6 ст. 6 ГПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Учасником справи відомі процесуальні наслідки, передбачені цим Кодексом у разі звернення до суду з документом особи, яка зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються судом також у випадках, якщо інтереси такої особи у справі представляє адвокат.
Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Суд звертає увагу, що господарське судочинство ґрунтується на засадах суворої процесуальної дисципліни, рівності всіх учасників перед законом і судом та змагальності сторін. Дотримання процесуальної форми є фундаментальною основою забезпечення права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Суд зазначає, що ухвалою від 26.03.2026 року відзив на позовну заяву та клопотання про застосування строків позовної давності релігійної громади були повернуті без розгляду через невиконання вимог щодо реєстрації електронного кабінету юридичної особи в підсистемі «Електронний суд».
Водночас, принцип правосуддя полягає в тому, що процесуальні обмеження або формальні дефекти поведінки одного з учасників не можуть слугувати підставою для повного нівелювання принципу змагальності та встановлення одностороннього судового розгляду. Завданням господарського суду є встановлення істини на підставі повного та об`єктивного аналізу фактичної бази спору.
Суд наголошує, що залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача, а саме членів релігійної громади та парафіян, дозволило легітимно ввести у площину судового дослідження весь необхідний масив матеріальних доказів та правових заперечень. Реалізація залученими третіми особами та органом місцевого самоврядування права на подання доказів і письмових пояснень слугувала процесуальною гарантією належного судового розгляду. Зазначені обставини у своїй сукупності надали суду можливість забезпечити повноту дослідження матеріалів справи та здійснити всебічний розгляд підстав позову з дотриманням засад рівності та змагальності сторін
Відтак, суд здійснює розгляд справи, спираючись на доктринальний принцип jura novit curia (суд знає закони) та оцінюючи правомірність вимог Прокурора на основі наявних у справі фактичних даних.

Відповідачі належать до осіб, які в силу ст.6 ГПК України зобов`язані зареєструвати свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку.
Відтак, для надання можливості сторонам скористатися своїми процесуальними правами відповідно до "Розділу III. ПОЗОВНЕ ПРОВАДЖЕННЯ", суд здійснював направлення на адресу зареєстрованих Електронних кабінетів в підсистемі Електронний суд ЄСІТС сторін ухвал суду.

Суд наголошує, що право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення. Загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи та хід її розгляду.
Такі принципи господарського судочинства, як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі, реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов`язків, до яких, зокрема, віднесено право знати про дату, час і місце судового розгляду справи, про всі судові рішення, які ухвалюються у справі та стосуються їхніх інтересів, а також право давати усні та письмові пояснення, доводи та заперечення (відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.08.2022 у справі №909/595/21).
В силу приписів ст. 2, 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Це право забезпечується офіційним оприлюдненням судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України в порядку, встановленому цим Законом. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.
Відповідно до ч. 2 ст. 42 ГПК України, учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Згідно з ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.
З врахуванням вказаних приписів чинного законодавства та з огляду на фактичні обставини справи суд констатує, що вчинив всі необхідні та можливі заходи для належного повідомлення сторін про дату, час та місце судового засідання по даній справі, їм надана можливість скористатись своїми процесуальними правами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України, в тому числі судом дотримано під час розгляду справи обумовлені чинним законом процесуальні строки для звернення учасників справи із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) неодноразово вказував на необхідність дотримання принципу розумності тривалості провадження.
Так, у рішення "Вергельський проти України" ЄСПЛ вказав, що розумність тривалості провадження має оцінюватися у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів.
Враховуючи вищевказане суд вважає, що учасники процесу були належним чином повідомлений судом про розгляд спору за їх участю. В той же час, вони не були позбавлений можливості скористатися вільним доступом до електронного реєстру судових рішень в Україні, в силу статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" та ознайомитися з ухвалами Господарського суду Харківської області та визначеними у ній датами та часом розгляду даної справи та забезпечити представництво його інтересів в судових засіданнях.
Суд приймає до уваги, що сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів, надано достатньо часу для підготовки до судового розгляду справи.
Як вбачається з матеріалів справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши на підставі безпосереднього, всебічного та повного дослідження наявного у справі доказового масиву, який не оспорюється учасниками судового процесу, суд встановив наступне. 

Спірна нежитлова будівля, розташована в селі Олексіївка, за своїми архітектурними та функціональними характеристиками первісно зводилася як культова споруда — Казанська церква. У період дії законодавства колишнього Союзу РСР зазначений об`єкт нерухомого майна був примусово вилучений у релігійної громади та в подальшому використовувався уповноваженими державними інституціями як сільський клуб. Після зміни адміністративно-територіального устрою та балансової належності об`єктів соціальної інфраструктури, ця нежитлова будівля перейшла до комунальної власності в особі Олексіївської сільської ради, правонаступником якої у межах чинного законодавства про місцеве самоврядування є Близнюківська селищна рада.
З наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що початком виникнення речово-правового спору слугувало видання вищим органом регіональної виконавчої влади — Харківською обласною державною адміністрацією — розпорядження від 18.03.2005 № 91 про передачу у власність релігійній громаді Казанської ікони Божої Матері культової будівлі в селі Олексіївка Близнюківського району. Зазначений акт уособлював первинне волевиявлення держави та був спрямований на реалізацію спеціальних норм статті 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» та Указу Президента України від 21.03.2002 № 279 «Про невідкладні заходи щодо остаточного подолання негативних наслідків тоталітарної політики колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік стосовно релігії та відновлення порушених прав церков і релігійних організацій»
Передачі майна передувало укладення 22.12.2004 Охоронного договору № 206 між Управлінням містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації та Релігійною організацією, яким встановлено особливий правовий режим використання пам`ятки архітектури місцевого значення, що перебувала на обліку під охоронним № 563. Передача у власність релігійній громаді пам`ятки була офіційно погоджена листом уповноваженого органу охорони культурної спадщини від 14.02.2005 № 01-21/249. На виконання розпорядження обласної державної адміністрації, виконавчим комітетом Олексіївської сільської ради 14.04.2005 було прийнято рішення № 24, яким надано офіційний дозвіл на оформлення права колективної власності на нежитлову будівлю церкви. На момент підписання акта приймання-передачі від 30.03.2005 будівля церкви перебувала у незадовільному технічному стані з високим рівнем фізичного зношення конструкцій, що становив 60% за даними технічної інвентаризації.
В подальшому, 27.04.2005 Олексіївською сільською радою було видане Свідоцтво про право власності серії САА № 536783, а відповідні відомості щодо титулу колективної власності на нежитлову будівлю загальною площею 504,1 кв.м занесено до Реєстру прав власності на нерухоме майно з присвоєнням реєстраційного номера майна 8932297. Об`єктом зазначеного права власності є комплексна нежитлова споруда, що охоплює будівлю Олексіївської церкви, прибудови, підвальні приміщення, ганки, паркан та відповідне внутрішнє замощення території.
Протягом 21 року безперервного, відкритого та добросовісного володіння релігійна громада виключно за рахунок внутрішніх капітальних інвестицій парафіян та меценатів реалізувала масштабний комплекс реставраційно-відновлювальних робіт на загальній площі 504,1 кв.м. 
Так, доказами, наданими третьою особою, підтверджується факт капітальної заміни аварійних віконних та дверних блоків у 2009 році, встановлення виготовлених на замовлення золотих куполів та відновлення дзвіниці у 2012 році, а також повне перекриття даху, що повністю повернуло об`єкту його первісний вигляд та забезпечило збереження пам`ятки.
Водночас, за повідомленням Департаменту культури і туризму, спірна пам`ятка була занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за спрощеною процедурою лише наказом Міністерства культури від 04.06.2020 № 1883 за охоронним № 7550-Ха, при цьому облікова документація та паспорт об`єкта в уповноважених національних органах охорони культурної спадщини відсутні. 
Проте, Прокурор звернувся з позовною заявою до суду лише 31.12.2025, тобто через 21 рік після фактичного вибуття майна з власності держави та передано релігійній громаді у власність безоплатно у відповідності до Закону України «Про свободу совісті та релігійних організацій» та Указу Президента України від 21.03.2002 № 279 «Про невідкладні заходи щодо остаточного подолання негативних наслідків тоталітарної політики колишнього Союзу РСР стосовно релігії та відновлення порушених прав церков і релігійних організацій», не надавши при цьому доказів чинення відповідачами будь-яких фактичних перешкод уповноваженим органам влади.

Дослідивши матеріали справи повністю, всебічно, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом Верховенства права та права на судовий захист, уникаючи принципу надмірного формалізму та усуваючи підстави для використання правового пуризму, суд зазначає наступне.

Суд зазначає, що правовий аналіз спрямований в межах заявлених вимог Лозівською окружною прокуратурою, у яких прокурор зобов`язує релігійну громаду повернути, а Харківську обласну державну адміністрацію - прийняти на баланс спірне нежитлове приміщення культової споруди, а отже суд виходить із обраної саме прокурором процесуальної форми - негаторного позову про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном. Оцінюючи матеріально-правову природу цього способу речового захисту, суд зазначає, що цей позов має чітко визначені законодавчі межі, які мають застосовуватися суворо в рамках правового поля, незалежно від публічного статусу заявника та характеру захищуваного ним інтересу.

Формуючи свою правову позицію, суд застосовує правові доктринами та визначені засади судочинства, які викладені в актуальній судовій практиці, зокрема у монументальній Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2026 у справі № 922/264/24 (провадження № 12-30гс25). Велика Палата Верховного Суду визначила, що захист порушених прав або інтересів держави має здійснюватися у спосіб, що є не лише правомірним, а й дієвим та пропорційним, а стабільність господарського обороту та сталість сформованих цивільних правовідносин складають основу правової визначеності. При цьому Верховний Суд скасовуючи рішення апеляційної інстанцій, підкреслив необхідність захисту інтересів держави з дотриманням принципів належного урядування та правової визначеності, спираючись на дотримання принципу пропорційності стосвно повернення земель історико-культурного призначення, наголошуючи, на надмірне втручанням у права орендаря. 
Крім того, судом враховується практика Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Церква села Сосулівка проти України» від 28.02.2008 (заява № 37878/02). Міжнародна судова інстанція акцентувала увагу на особливому правовому статусі культового майна, повернутого релігійним організаціям на виконання міжнародних зобов`язань держави щодо ліквідації наслідків тоталітарних режимів. 
Так, Європейський суд з прав людини чітко констатував, що акти реституції та історичного поновлення прав конфесійних громад не можуть прирівнюватися до комерційних процедур або піддаватися ретроспективному руйнуванню через процедурні колізії національного законодавства. 
В основі негаторного позову завжди лежить факт вчинення особою реальних протиправних перешкод, які безпідставно ускладнюють або унеможливлюють спокійне та повне здійснення власником його законних правомочностей користування чи розпорядження майном. 
Проте, як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, використання релігійною громадою нежитлової будівлі церкви здійснюється на основі офіційного Охоронного договору, укладеного з уповноваженим державним органом охорони культурної спадщини.
Таким чином вбачається, що діяльність релігійної громади, спрямована саме на утримання храму, проведення богослужінь, а отже збереження будівлі, повністю відповідає підставам отримання нежитлового приміщення - пам`ятки культури та не порушує принципу збереження та захисту такої пам`ятки перед державою, тобто не може кваліфікуватися як порушення - шкода.
Керуючись правовими висновками, викладеними у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2026 у справі № 922/264/24, суд наголошує, що захист інтересів держави має відповідати критеріям розумності та пропорційності. Враховуючи повне відновлення, реставрацію та капітальне утримання нежитлового приміщення зусиллями та за рахунок коштів релігійної громади, матеріальний інтерес держави щодо збереження об`єкта культурної спадщини є повністю забезпеченим. За таких обставин, заявлені вимоги Прокуратури про примусове вилучення будівлі храму становлять непропорційне втручання у право мирного володіння майном, оскільки покладають на відповідача надмірний індивідуальний тягар та не переслідують жодної нагальної суспільної потреби.
Прокурором не доведено наявності факту вчинення з боку відповідачів протиправних перешкод державі у здійсненні нею правомочностей користування чи розпорядження майном. При цьому Прокурор не звертає увагу на очевидну непропорційність заявленого заходу примусу, тобто позовні вимоги Лозівської окружної прокуратури не є належно обґрунтованими.
Після прийняття Закону України «Про Перелік пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації», будівля Казанської церкви в селі Олексіївка не була внесена державою до вказаного заборонного переліку. Норми Закону України «Про охорону культурної спадщини» прямо та беззастережно допускають перебування пам`яток архітектури та містобудування у колективній чи приватній власності суб`єктів цивільних прав. 
Наявність статусу пам`ятки місцевого значення не вилучає об`єкт з цивільного обороту абсолютно, а лише накладає на власника додатковий юридичний обов`язок щодо дотримання особливого режиму контролю та використання. При цьому Прокурором не надано доказів скасування у судовому порядку розпорядження Харківської обласної державної адміністрації від 18.03.2005 № 91, право колективної власності релігійної громади є законним та титульним, що спростовує доводи Прокурора. 
Суд також звертає увагу, що надання культового будинку релігійній громаді відбулось 18.03.2005, тобто понад 21 рік тому. Суд ставиться вкрай критично до процесуальної поведінки з боку Прокурора щодо тривалого часового проміжку з моменту виникнення спірних правовідносин. 
Державні інституції, володіючи всіма необхідними інструментами правового моніторингу, протягом двох десятиліть не виявляли жодних претензій щодо законності правового титулу відповідача. Інститут речово-правового захисту та нагляд за законністю не може здійснюватися без урахування принципу розумного строку, оскільки це повністю нівелює фундаментальний принцип правової визначеності (legal certainty), гарантований статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Так, держава, в особі своїх уповноважених органів видала розпорядження від 18.03.2005 № 91, оформила акти приймання-передачі від 30.03.2005 і понад два десятиліття не оскаржувала правовий титул добросовісного набувача, не може раптово руйнувати сформовані стабільні господарські, майнові та соціальні зв`язки. Отже, така поведінка Прокурора суперечить доктрині заборони суперечливої поведінки (estoppel) та свідчить про явну відсутність балансу між публічним інтересом і правами приватних суб`єктів, з урахуванням дій з боку відповідача щодо утримання та збереження пам`ятки.
Беручи до уваги вимоги Прокурора викладені у позовних вимогах стосовно предмету відповідності критеріям статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд застосовує трискладовий тест пропорційності втручання, деталізований у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «ТОВ "М.С.Л." проти України» від 16.10.2025. Будь-яке позбавлення майна або примусове вилучення титулу у приватного чи колективного суб`єкта має переслідувати нагальну суспільну потребу та не покладати на особу надмірний індивідуальний тягар
Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, Департамент культури і туризму обласної військової адміністрації підтвердив, що пам`ятка була занесена до Реєстру за спрощеною процедурою лише наказом від 04.06.2020 № 1883, без розроблення облікової документації, а паспорт об`єкта в органах охорони взагалі відсутній. Пасивна поведінка державних органів не може слугувати підставою для експропріації майна.
За наявності тривалого часового проміжку суд застосовує принцип належного урядування (Good Governance), який базується на статтях 3, 6, 8, 19, 55, 56 Конституції України. Спираючись на практику ЄСПЛ (справи «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії», «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки») та правові позиції Верховного Суду, ризик помилок державних органів має покладатися на державу, а не на добросовісного набувача. Тривала пасивність органів влади при оформленні правового статусу об`єкта позбавляє їх права на ретроспективне примусове вилучення, що підтверджено практикою ЄСПЛ та позицією Верховного Суду.
Суд вважає за доцільне викласти складові принципи належного урядування, які містяться в рішеннях ЄСПЛ: (1) на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок; (2) у разі, якщо йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб; (3) ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються; будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам; (4) принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість; (5) потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу; державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків; дані помилки не повинні бути усунені за рахунок зацікавленої особи, особливо там, де немає конфлікту приватних інтересів.
Справа «Арзомазова проти Республіки Молдова» (Arzamazova v. The Republic of Moldova) стосувалася позбавлення заявниці права власності без жодної компенсації зі сторони держави, оскільки, за висновком державних органів, майно було придбано на основі злочинної змови з колишнім головою селища. Національні суди зобов`язали місцеву владу селища повернути заявниці суму коштів, що була нею сплачена за будівлю в тому стані, в якому вона була до проведення ремонтних робіт, не взявши до уваги її вимог про компенсацію коштів за ремонт (пункт 52 рішення). ЄСПЛ зауважив, що заявницю ніколи не було визнано винною в будь-якій злочинній змові з колишнім головою селища, і відзначив, що кримінальні справи про неї були порушені після подачі нею позову про компенсацію вартості проведеного ремонту до влади селища та прокуратури. Ці провадження так і не були завершені, а тому Суд зауважив, що вони не мають жодного значення в цій справі. Факт того, що заявниця не була добросовісним набувачем у розумінні положень цивільного законодавства, не було доведено остаточним рішенням суду (пункт 53 рішення). 
У судовій практиці ЄСПЛ акцентується увага на необхідності відходження від суворого дотримання цього принципу за наявності підстав, які свідчать про покладення на третю особу непропорційних обтяжень, пов`язаних з виправленням державними органами допущеної ними помилки.
В рішенні у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland) (п.п. 73-74) ЄСПЛ зазначив, що незважаючи на необхідність дотримання загального принципу належного урядування, цей принцип не може переважати у ситуації, коли зацікавлена особа зобов`язана нести надмірний тягар у результаті вжиття заходів, спрямованих на виправлення державними органами допущеної ними помилки. Суд підкреслив, що якщо помилка була спричинена самими органами влади, без жодної вини третьої сторони, слід застосовувати інший пропорційний підхід визначення того, чи не був тягар, який несе заявник, надмірним. Важливість такої складової принципу належного урядування як пропорційність, особливо у майнових відносинах, зумовила доповнення змісту цього принципу ще однією складовою, а саме: у контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
В пункті 74 рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia) ЄСПЛ зазначив, що принцип належного урядування встановлює, що на фізичну особу, яка діє добросовісно, не повинна перекладатися відповідальність за допущену органами держави помилку, якщо така помилка стала наслідком недотримання державними органами своїх внутрішніх правил і процедур крім випадків, якщо такі правила не випливають з публічно доступних актів, або якщо така особа була іншим чином обізнана або повинна була бути обізнаною про те, що державний орган не мав повноважень вчиняти відповідні дії. Суд виснував, що особа не має нести відповідальність за недотримання державними органами своїх власних внутрішніх правил та процедур, недоступних для громадськості та які, в першу чергу, призначені для забезпечення підзвітності та ефективності всередині державного органу (див. також рішення ЄСПЛ у справах: «Максименко та Герасименко проти України», заява № 49317/07, п. 64 [29], «Кривенький проти України», заява № 43768/07, п. п. 45, 71 [30] та ін.).
Як правило, непропорційність покладення на добросовісного набувача тягаря за виправлення помилок, допущених державним органом, має місце у справах, пов`язаних з поверненням безпідставно набутого майна або помилково нарахованої державної допомоги особі.
ЄСПЛ у справі «Графов проти України» виснував, що ненадання добросовісному набувачу компенсації у разі повернення майна іншому власнику покладає на набувача надмірний тягар і порушує принцип належного врядування. Крім того, ЄСПЛ наголосив, що ризик будь-якої помилки, допущеної державною владою, повинна нести сама держава; помилки не повинні бути усунені за рахунок зацікавлених осіб. В контексті скасування права власності на майно, що виникло помилково, принцип належного врядування може покладати на владу зобов`язання не тільки оперативно виправити допущену помилку, а і виплатити відповідну компенсацію добросовісному набувачу майна.
У постанові від 28 лютого 2020 року у справі № П/811/1015/16 ВС наголосив, що принцип належного урядування має надзвичайно важливе значення для забезпечення правовладдя в Україні. Неухильне дотримання основних складових принципу належного урядування забезпечує прийняття суб`єктами владних повноважень легітимних, справедливих та досконалих рішень. Крім того, принцип належного урядування підкреслює те, що між людиною та державою повинні бути вибудовані саме публічно-сервісні відносини, у яких інституції та процеси служать всім членам суспільства. 
У постанові від 28 травня 2020 року у справі № 826/17201/17 ВС акцентовано увагу на процесуальному аспекті принципу належного урядування. Зокрема, вказаний аспект виражається у тому, що суб`єкт владних повноважень не може обґрунтовувати правомірність рішення, що оскаржується, іншими обставинами, ніж ті, які зазначені безпосередньо в документів, що оскаржується. За іншого підходу суб`єкт владних повноважень міг би самостійно та довільно змінювати (доповнювати) обґрунтування своїх дій (рішень) після їх вчинення (ухвалення), що не сумісне з принципами правової визначеності та належного урядування, які є фундаментальними для правової держави
Також, суд звертає увагу на викладене у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 804/15772/15 ВС зазначив, що у ситуації з пропуском процесуальних строків державними органами поважною причиною апріорі не може виступати необхідність дотримання внутрішньої процедури виділення та погодження коштів на сплату судового збору суб`єктом владних повноважень чи тимчасова відсутність таких коштів. Це пов`язано з тим, що держава має дотримуватись принципу «належного урядування» та не може отримувати вигоду від порушення правил та обов`язків, встановлених нею ж [36].

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, будівля Казанської церкви на момент її передачі у власність у 2005 році перебувала у незадовільному стані з високим рівнем фізичного зношення конструкцій, що становив 60%. Протягом 21 року безперервного володіння релігійна організація виключно за рахунок внутрішніх капітальних інвестицій парафіян та меценатів реалізувала масштабний комплекс реставраційно-відновлювальних робіт на загальній площі 504,1 кв.м, включаючи заміну вікон у 2009 році та встановлення куполів у 2012 році, фактично врятувавши пам`ятку архітектури від повної фізичної руйнації. 
Отже суд вважає за доцільне зазначити, що поданий Прокурором негаторний позову є очевидно непропорційним заходом, який накладає на Відповідача надмірний індивідуальний тягар.
При цьому, з матеріалів справи вбачається, що Близнюківська селищна рада, як орган місцевого самоврядування виконував суто технічну реєстраційну функцію на виконання чинного розпорядження обласної державної адміністрації від 18.03.2005 № 91. А отже обрання Прокурором неефективного способу захисту прав у сукупності з відсутністю ознак протиправної поведінки у діях відповідачів є безумовною матеріально-правовою підставою для ухвалення рішення про повну відмову в позові. 

Щодо посилання Прокурора про незастосування строків позовної давності до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, з підстав пред`явлення негаторного позову до тих пір, поки існує відповідне правопорушення, суд зазначає наступне. 
Суд відхиляє аргументи викладені Прокурором у позові стосовно того, що в силу статті 391 Цивільного кодексу України не поширюються строки позовної давності, оскільки правопорушення має триваючий характер, оскільки вказані аргументи ґрунтуються на невірному тлумаченні норм матеріального права
Загальне доктринальне правило про незастосування позовної давності до негаторних позовів діє виключно у випадках, коли позивач залишається фактичним володільцем майна, але зазнає конкретних перешкод у реалізації окремих правомочностей користування чи розпорядження ним. Натомість, якщо власник повністю позбавлений як фізичного панування над річчю, так і юридичного титулу володіння внаслідок реєстрації права власності за іншою особою, захист порушеного права не може здійснюватися у негаторній формі.
Проте, як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, право колективної власності на нежитлову будівлю площею 504,1 кв.м було зареєстроване за релігійною громадою 27.04.2005 на підставі свідоцтва про право власності. З вказаного моменту держава в особі її органів повністю втратила юридичне та фактичне володіння об`єктом та розпорядження майном. 
Такі правові висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2026 у справі № 922/264/24, вимога неволодіючого власника, спрямована на повну ліквідацію правового титулу відповідача та примусове вилучення майна, за своїми матеріально-правовими наслідками є віндикаційним позовом, який підпорядковується загальним правилам про часові обмеження.
Тобто, намагання Прокурора штучно підвести титульний речовий конфлікт під диспозицію статті 391 ЦК України розцінюється судом як помилкова процесуальна конструкція, спрямована на ухилення від застосування інституту позовної давності, що суперечить принципу правової визначеності. 
До викладених правовідносин підлягає застосуванню загальна позовна давність тривалістю у 3 роки, передбачена статтею 257 ЦК України, а отже перебіг цього строку розпочався у 2005 році з моменту державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки процедура передачі мала відкритий та офіційний характер, а органи влади мали об`єктивну можливість дізнатися про зміну статусу майна.
Підсумовуючи вищевикладене, суд зазначає, що сплив позовної давності, за умови необґрунтованості позовних вимог та обрання неефективного способу захисту, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Частинами 1,2,3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).
Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Руїс-Матеос проти Іспанії від 23 червня 1993 р.).
Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.
Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.
У п.26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі Надточій проти України суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.
Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008).
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
Згідно з вимогами частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно частини 1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтями 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно статей 78, 79 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.
Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.
Суд безпосередньо застосовує Конституцію України, якщо зі змісту норм Конституції не випливає необхідності додаткової регламентації її положень законом або якщо закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.
Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на Конституції і не суперечить їй.
Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення ЄСПЛ "Гурепка проти України № 2" наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
Суд вважає за можливе у виниклих правовідносинах за суттю спору застосувати принцип справедливості визначений на законодавчому рівні у межах ч. 1 ст. 2 ГПК України.
На єдність права і справедливості неодноразово вказував і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 зазначено: "із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі". "Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права" (Рішення КСУ від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004).
Окрім того, принцип справедливості поглинається напевно найбільшим за своєю "питомою вагою" принципом верховенства права, який також чітко зафіксований у новітніх кодексах. Лише додержання вимог справедливості під час здійснення судочинства дозволяє характеризувати його як правосуддя. Цю думку можна, зокрема, простежити і в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003: "правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".
Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).
Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).
Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи питання розподілу судового збору за подання позовної заяви, суд керується ст. 129 ГПК України та покладає витрати зі сплати судового збору на позивача (прокурора).

З підстав викладеного та наявною загрозою, у зв`язку зі збройною агресією збоку рф, на підставі чого введено в Україні воєнний стан, враховуючи поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, постійні перебої зі світлом та у роботі програмного забезпечення щодо виходу в інтернет, сайтів Судової влади України, Єдиного державного реєстру судових рішень, навантаження та великий обсяг роботи покладений на суди, дослідження та обробки надвеликого обсягу інформації щодо застосування законодавства, суд був вимушений вийти за межі строку встановленого ст. 238 ГПК України, а тому повний текст рішення Господарського суду Харківської області від 21 травня 2026 року у справі № 922/4750/25 складено за межами ст. 238 цього Кодексу.
Керуючись ст. ст. 73-74, 76-80, 123, 126, 129, 232-233, 237-238, 240-241 ГПК України, господарський суд, -  

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено "15" червня 2026 р. 
Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення його повного тексту. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається в строки та в порядку визначеному ст.ст. 256, 257 ГПК України.
Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/. 

Суддя		І.П. Жигалкін