Справа № 686/27478/25
Провадження № 2/686/3047/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Додаткове  

27 квітня 2026 року м.Хмельницький 

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області
в складі: головуючої – судді Порозової І.Ю.,
за участю секретаря – Кшановської Є.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Хмельницького питання про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ: 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 07.04.2026 року задоволено позов та стягнуто із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» заборгованість за кредитним договором №4784714 в розмірі 59632,57 грн., (з яких 9999,99 грн. сума кредиту, 36432,58 грн.-проценти за кредитом, 13200 грн. –проценти нараховані ТОВ «ФК «Фінтраст капітал») 10000 грн. витрат на правничу допомогу та 2422,40 грн. судового збору.
Судом встановлено, що при винесенні рішення не вирішено позовну вимогу про стягнення з ОСОБА_1 інфляційних витрат та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України.
В судове засідання учасники справи не з`явилися, неявка учасників не перешкоджає розгляду заяви.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимога про стягнення інфляційних витрат та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
За змістом ч.1 ст.270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1)стосовно певної позовної вимоги,з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2)суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а в ч.1 ст. 625 ЦК України зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 10 ст. 265 ЦПК України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.
Відповідно до ч. 11 ст. 265 ЦПК України, остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу.
Правила ст.265 ч.ч.10, 11 ЦПК України встановили виняток із загального правила, надавши суду повноваження за результатами з`ясування характеру та правової природи матеріальних відносин між сторонами по справах про стягнення боргу, на який нараховують відсотки або пеню, продовжити нарахування відсотків або пені на період після ухвалення судового рішення. 
Правова мета приписів ст.265 ч.ч.10, 11 ЦПК України полягає у наданні суду повноважень поширити дію постановленого рішення та продовжити нарахування пені або відсотків на майбутнє поза часовими межами, в яких суд розглянув і вирішив спір по суті заявлених позовних вимог про стягнення відповідних пені або відсотків, що має на меті позбавити кредитора потреби звертатися до суду з позовом про стягнення пені або відсотків за наступні періоди невиконання зобов`язання після того, як було ухвалено судове рішення. Формулювання вказаних норм процесуального права визначають право, а не обов`язок суду зазначити в рішенні про таке нарахування, відповідно суд на власний розсуд із урахуванням обставин, що мають істотне значення (майнового стану відповідача), на основі принципів розумності, справедливості та пропорційності, вирішує питання про можливість у конкретній справі застосовувати приписи ст.265 ч.ч.10, 11 ЦПК України. 
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великою Палати Верховного Суду від 05 червня 2024 року по справі №910/14524/22. Враховуючи зазначені обставини, зважаючи на положення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, вимога позивача про застосуванняст.265ЦПК України та ст.625 ЦК України є необґрунтованою, а тому в цій частині позову необхідно відмовити.
На підставі викладеного, позовна вимога про застосування судом положень ст.265 ч.ч.10, 11 ЦПК України та зобов`язання особи, що здійснюватиме примусове виконання рішення, нараховувати інфляційні втрати та 3% річних відповідно ст.625 ЦК України, є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає. 
На підставі наведеного та керуючись cт. 270, 141 ЦПК України, суд 
ВИРІШИВ:
У задоволенні вимоги про застосування судом положень ст.265 ч.ч.10, 11 ЦПК України та зобов`язання особи, що здійснюватиме примусове виконання рішення, нараховувати інфляційні втрати та 3% річних відповідно ст.625 ЦК України – відмовити.
Додаткове рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду, через суд першої інстанції, шляхом подачі в 30 денний строк з дня проголошення судового рішення апеляційної скарги. 

Суддя Порозова І.Ю