ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/9988/21 Суддя (судді) першої інстанції: Лебедєва Г.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ганечко О.М.,
суддів Кузьменка В.В.,
Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати,
У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Київської міської прокуратури, в якій просив стягнути з Київської міської прокуратури на користь позивача матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положенням пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01 липня 2015 року по 12 березня 2021 року у сумі 1153322,55 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач у період з 04.08.2008 по 12.03.2021 працював в органах прокуратури міста Києва на різних посадах державного службовця, у тому числі з 16.07.2012 року на посаді прокурора. Наказом керівника Київської міської прокуратури від 22.02.2021 року № 286к, позивача звільнено з займаної посади та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 12.03.2021. В період з 26 жовтня 2014 року по 31 грудня 2016 року, згідно до ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат. З 1 січня 2017 року ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» визначала, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Однак, з урахуванням посади, яку обіймав позивач з липня 2015 року по березень 2021 року та з урахуванням інформації Київської міської прокуратури про розміри посадового окладу, який було нараховано позивачу, встановлено різницю між фактично нарахованим окладом та тим, який повинен був нараховуватись, відповідно до ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру». З липня 2015 року по березень 2021 року загалом позивачу повинен був нарахований окладу у розмірі 1408474,00 грн, однакт фактично нарахований та виплачений оклад у розмірі 314481,84 грн. Такими чином, різниця між фактично нарахованим посадовим окладом та посадовим окладом, який повинен був бути нарахований позивачу відповідно до вимог ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» становить 1153322,55 грн. Позивач вважає, що діями відповідача було порушено право власності позивача (правомірні очікування позивача на отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованої ч. 3 ст. 81 Закону № 1697-VII за період роботи у органах прокуратури, не були реалізовані Державою Україною), чим завдано майнову шкоду актом, що визнаний неконституційними. 
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.04.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» № 2825-ІХ, визначено ліквідувати Окружний адміністративний суд міста Києва.
Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних Закону №2825-IX, з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
На виконання вимог Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ» наказом ДСА України від 16.09.2024 № 399, затверджено Порядок передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва.
На виконання положень Закону № 2825-IX та відповідно до Порядку № 399, матеріали адміністративної справи № 640/9988/21 передано на розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями Одеського окружного адміністративного суду, справа № 640/9988/21 передана судді Лебедєвій Г.В.
Ухвалою судді від 05.03.2025 прийнято до провадження справу № 640/9988/21.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2025 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, при цьому, посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору. 
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2025 та від 16.12.2025 відкрито апеляційне провадження, призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.
Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач у період з 04.08.2008 по 12.03.2021 працював в органах Прокуратури міста Києва на різних посадах, у тому числі з 16.07.2012 на посаді прокурора, що підтверджено записами у трудовій книжці.
Наказом керівника Київської міської прокуратури від 22.02.2021 № 286к, позивача звільнено з займаної посади та органів прокуратури, у зв`язку з неуспішним проходженням атестації, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 12.03.2021.
У період з 01.07.2015 по 12.03.2021, посадовий оклад позивача визначався відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».
Посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 та ч. 3 ст. 152 Конституції України, позивач, вважаючи, що має право на відшкодування матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати за період з 01.07.2015 по 12.03.2021, звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що:
- відсутні правові підстави щодо допущення з боку відповідного органу прокуратури протиправної бездіяльності в частині нарахування та виплати позивачу заробітної плати за період з 01.07.2015 до 12.03.2021 року, у відповідності до ч. 3 ст. 81 Закону №1697-VII;
- рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього;
- за висновком суду, позивач не може стверджувати, що він мав «законні очікування» на отримання будь-яких конкретних сум заробітної плати не нижчої від визначеної Законом № 1697-VII у період з липня 2015 по березень 2021 року, оскільки його заробітна плата нараховувалась та виплачувалась прокуратурою згідно з чинного законодавства, а саме у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України № 505;
- враховуючи, що право позивача на отримання заробітної плати відповідно до ст. 81 Закону № 1697-VII не порушено з боку органу прокуратури, позивачем не доведено факту недоотриманої частини заробітної плати (кошти, які він міг реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушено), тому, як наслідок, позивачу не заподіяно матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої заробітної плати, а також з огляду на відсутність причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та протиправними діями відповідача.
Натомість, позивач вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, оскільки:
- помилкове застосування судом норм матеріального права полягає у неправильному тлумаченні принципу дії Рішення Конституційного Суду України;
- право на оплату праці є триваючим зобов`язанням, і його неналежне виконання через неконституційний акт становить триваюче порушення;
- суд першої інстанції обмежив дію рішення № 6-р/2020 лише майбутніми періодами, тоді як Конституційний Суд неодноразово зазначав, що його рішення мають силу з моменту ухвалення, а не з моменту оприлюднення чи видання спеціального акта;
- суд першої інстанції неправильно визначив характер спірних правовідносин, не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, та порушив норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів визначаються Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VІІ (далі - Закон України № 1697-VІІ), який набрав чинності 15.07.2015.
Частиною 1 ст.81 Закону України № 1697-VII, установлено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з нормами ч. 2 ст. 81 Закону України № 1697-VII, заробітна плата прокурора складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 81 Закону України № 1697-VII, посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.
Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3 (ч. 4 ст. 81 Закону України № 1697-VII).
Водночас, за змістом п. п.5 п. 63 Розділу І Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 №79-VIII розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Кодексу доповнено, зокрема, п. 26, яким, серед іншого, визначено, що ст. 81 Закону України № 1697-VII застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі цієї норми оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснювалася відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (надалі - Постанова № 505), що була чинною в оспорюваному позивачем періоді.
Згідно з п. п. 1, 2, 6 Постанови № 505, затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5; надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці: 1) установлювати, зокрема, працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів, а також зазначено, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснюється в межах затвердженого фонду оплати праці.
Так, наразі існує стала позиція Верховного Суду щодо застосування Закону № 1697-VII з урахуванням положень Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 № 79-VIII, Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28.12.2014 № 80-VIII та висновків Конституційного Суду України, викладених у Рішенні № 6-р/2020. Зокрема, як доцільно звернув увагу суд першої інстанції, у постановах від 09.09.2020 у справі № 807/1171/16, від 27.10.2020 у справі № 826/18228/16, від 14.09.2021 у справі № 320/1874/19, від 26.05.2022 у справі № 440/5383/20, від 30.06.2022 у справі №120/1674/21-а, Верховний Суд вказав, що Закон № 80-VIII і Закон № 79-VIII прийняті пізніше, ніж Закон №1697-VII, а тому, у 2015 році норми і положення Закону № 1697-VII щодо заробітної плати прокурора застосовувалися в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не ст. 81 цього Закону.
При цьому, відповідний орган прокуратури (як роботодавець) не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України здійснювати перерахунок посадового окладу прокурора та виплату заробітної плати в іншому розмірі, ніж це передбачено Постановою № 505, зокрема в розмірі, встановленому Законом № 1697-VІІ.
Разом з тим, Законом України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (надалі - Закон України №113-ІХ), який набрав чинності 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури.
Цим Законом до ст. 81 внесені зміни, зокрема частини третю п`яту викладено в такій редакції: «Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року».
Водночас, слід врахувати, що рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 справа № 1-223/2018(2840/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст. 81 Закону № 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. 
Визначено, що це положення втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. У Рішенні від 26.03.2020 №6-р/2020, Конституційний Суд України визначив, що положення п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України у частині, визнаній неконституційною, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Згідно з приписами ч. 2 ст. 52 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Разом з тим, суд першої інстанції також доцільно звернув увагу на правову позицію та висновки Верховного Суду, у застосування ч. 3 ст. 81 Закону України № 1697-VII, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 до прокурорів, які не пройшли атестацію у період заходів реформування прокуратури, зокрема у постановах від 14.07.2022 у справі №160/13767/20, від 18.08.2022 у справі №200/2499/21-а, від 29.09.2022 у справі №160/3129/21.
Так, у постанові від 14.07.2022 у справі №160/13767/20, Верховний Суд дійшов висновків, що системний аналіз приписів Закону №113-ІХ дозволяє зробити висновок, що на зазначений період (тобто до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури) оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до Постанови № 505, яка була чинною у спірному періоді.
Водночас, ті прокурори, які переведені на посаду прокурора в окружні прокуратури, отримують заробітну плату згідно зі ст.81 Закону № 1697-VII зі змінами, внесеними Законом № 113-ІХ.
Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що позивач 12.03.2021 був звільнений з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України № 1697-VII, у зв`язку з неуспішним проходженням атестації, з огляду на що, позивач не пройшов атестацію, а тому, у спірних правовідносинах застосуванню підлягають приписи абз. 3 п. 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX.
Колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про відсутність підстав щодо допущення з боку відповідного органу прокуратури протиправної бездіяльності в частині нарахування та виплати позивачу заробітної плати за період з 01.07.2015 до 12.03.2021 у відповідності до ч. 3 ст. 81 Закону України № 1697-VII.
Предметом даного спору є відшкодування завданої йому шкоди у вигляді недоотриманої частини заробітної плати за період з 01.07.2015 по 12.03.2021 у розмірі 1153322,55 грн, при цьому, колегія суддів зауважує, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.
Отже, рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. При цьому, також слід врахувати, що позивач не оскаржував розмір отриманої ним у спірному періоді заробітної плати, нарахованої та виплаченої йому відповідно до діючого та чинного на той час законодавства (до ухвалення від 26.03.2020 № 6-р/2020).
Підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначає, зокрема і ст. 1175 ЦК України, згідно якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Однак, ця норма застосовується у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. Водночас, визнання закону неконституційним не передбачає його скасування, натомість зумовлює втрату чинності з дня прийняття Конституційним Судом рішення про його неконституційність. Тобто, у випадку визнання закону неконституційним він залишається чинним протягом певного проміжку часу з дня прийняття до дня втрати чинності, у зв`язку із чим, правова основа відносин, що діяли в цей період, залишається легітимною.
З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що позивач не може стверджувати, що він мав «законні очікування» на отримання будь-яких конкретних сум заробітної плати не нижчої від визначеної Законом України № 1697-VII у період з липня 2015 по березень 2021 року, оскільки його заробітна плата нараховувалась та виплачувалась прокуратурою згідно з чинного законодавства, а саме у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України № 505, тому не вбачається доведеним, що позивачу заподіяно матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої заробітної плати, а також з огляду на відсутність причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та протиправними діями відповідача.
Тому, не вбачається підстави для відшкодування позивачу матеріальної шкоди у відповідності до положень ч. 3 ст. 152 Конституції України та ст. 22 ЦК України, оскільки заявлена позивачем різниця між посадовим окладом, який визначено ст. 81 Закону України № 1697-VII і Постановою № 505, в даному випадку, не є збитками (матеріальною шкодою).
Крім того, колегія суддів констатує, що при вирішенні даного спору, судом першої інстанції було обґрунтовано та доцільно застосовано висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції. 
Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін. 
Судові витрати розподілу не підлягають. 
Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко 

Судді В.В. Кузьменко 

Я.М. Василенко