Справа № 454/1811/25	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2026 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:
головуючого - судді Фарина Л. Ю. ,
за участю секретаря Кочмар Н.-Г.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокалі, цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічний позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» про визнання недійсними умов кредитного договору, зобов`язання вчинити дії та захист прав споживачів, 
в с т а н о в и в:

Представник позивача звернувся в суд та просить стягнути з відповідача 170013,79грн. заборгованості за кредитним договором та судові витрати.
Свої вимоги мотивує наступним.
29.04.2024 року між Акціонерним товариством «ТАСКОМБАНК» (далі АТ «ТАСКОМБАНК») та ОСОБА_1 було укладено Заяву-договір №4038501-802 відповідно до якого відповідачу надано кредит в сумі 103851,00грн. терміном до 29.04.2028р. зі сплатою комісії – 4,9% (4851,00грн.) та процентів за користування кредитними коштами – 0,01% (134,85річних). Позивачем умови кредитного договору виконані у повному обсязі. Відповідач взяті на себе обов`язки, щодо виконання умов договору, належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 15.04.2025р. виникла заборгованість по сплаті кредиту у сумі 170013,79грн., з яких 103851,00грн. - прострочена заборгованість за кредитом, 9,69грн. - прострочена заборгованість за процентами та 66153,10грн. - прострочена заборгованість за комісією.
Посилаючись на те, що відповідач не виконав свого обов`язку за договором позики, тому позивач просив стягнути з відповідача суму заборгованості в судовому порядку а також понесені ним судові витрати.
У відзив на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Винниченко М.П. просить суд відмовити у задоволенні позову повністю, визнати недійсними умови кредитного договору про встановлення комісії за розрахунково-касове обслуговування кредиту та в частині сплати 5088,00грн. щомісячної сплати за послуги кредитодавця та стягнути понесені судові витрати. В своє обґрунтування зазначає, що умови договору, які розробляв банк, в частині комісійної винагороди без вказівки про її щомісячний характер є надуманою оскільки процентна ставка за кредитом визначена у річному вимірі. Заборгованість відповідача за процентами є значно меншою, вимоги щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат є незаконними.
Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 02.06.2025 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 
11.06.2025 року здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження за правилами загального позовного провадження та прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» про визнання недійсними умов кредитного договору, зобов`язання вчинити дії та захист прав споживачів до спільного розгляду з первісним позовом.
У зустрічній позовній заяві представник ОСОБА_1 адвокат Винниченко М.П. просить суд визнати нікчемними умови положень кредитного договору №4038501-802 від 29.04.2024р. укладеного між АТ «Таксомбанк» та ОСОБА_1 якою встановлена комісія та розрахунково-касове обслуговування кредиту; частково недійсними графіки щомісячних платежів якими встановлено плату в розмірі 5088,00грн. за додаткові та супутні послуги кредитодавця як платіж за обслуговування кредитної заборгованості та зобов`язати АТ «Таксомбанк» здійснити перерахунок платежів здійснених ОСОБА_1 , вирішити питання судових витрат.
В своє обґрунтування зазначає, що умови кредиту договору розроблялися банком в якому комісійна винагорода вказана без вказівки про її щомісячний характер хоча процентна ставка визначена в річному вимірі тому ці умови договору є нікчемними. Вимога щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат є незаконною оскільки в період воєнного стану чинним законодавством такі заборонено стягувати.
Сторони в судове засідання не прибули, тому згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що 29.04.2024 року між АТ «ТАСКОМБАНК» та ОСОБА_1 було укладено Заяву-договір про надання споживчого кредиту №4038501-802 відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 103851,00грн. терміном на 48 місяців зі сплатою комісії – 4,9% (4851,00грн.) та процентів за користування кредитними коштами – 0,01%, що підтверджується копією вказаного договору, паспортом кредиту, графіком платежів, заявкою на оформлення банківських продуктів.
Відповідно до умов Договору Кредитодавець надає Позичальнику Кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб перерахування Позичальнику коштів у рахунок кредиту: банківський рахунок.
Позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредитні кошти, що підтверджується випискою по особовому рахунку клієнта.
Звертаю увагу, що всі відомості, вказані в заявці-анкеті є коректними, зокрема: прізвище, ім`я та по батькові відповідача, РНОКПП, паспортні дані, телефон, реквізити банківської картки, тощо.
Будь-яких доказів того, що персональні дані відповідача (паспортні дані, реєстраційний номер облікової картки фізичної особи-платника податків, номер телефону, банківська картка) були використані для укладення договору від його імені, відповідачем не надані.
Отже матеріалами справи доведено, що між кредитором та відповідачем укладено кредитний договір, адже такий укладений сторонами в паперовому вигляді, при укладенні цього договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов та у сторін, відповідно до приписів статті 11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які витікають із кредитного договору. Протилежного матеріали справи не містять.
Згідно з довідки розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором заборгованість ОСОБА_1 становить 170013,79грн., яка складається: заборгованість по тілу кредиту – 103851,00грн., заборгованості по процентам 9,69грн., комісія 66153,10грн.
Здійснений позивачем розрахунок заборгованості та визначений розмір заборгованості відповідач не спростував, контрозрахунок не надано.
За правилами статей 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).
За змістом ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої, другої ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до частини 1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Частинами 1 і 2 ст.634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються фінансовою компанією, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим фінансова компанія має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідач (позивач за зустрічним позовом) своїм підписом у заяві погодився, що заява разом з Умовами отримання кредитів та інших послуг від АТ «ТАСКОМБАНК» складає між ним та фінансовою компанією договір про надання кредитних послуг.
Також, відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) підтверджено зобов`язання дотримуватись вимог Умов отримання кредитів та інших послуг та також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті кредитної установи. 
Таким чином, відповідач (позивач за зустрічним позовом) зобов`язався здійснювати оплату послуг згідно тарифів позивача у строки, передбачені вказаними умовами.
АТ «ТАСКОМБАНК» виконав свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг в повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
В свою чергу, позивач (відповідач за зустрічним позовом) стверджує, що відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) не належним чином виконано свої обов`язки перед АТ «ТАСКОМБАНК» внаслідок чого виникла вищезазначена заборгованість.
Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
За таких підстав, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Разом з тим, позивач (відповідач за зустрічним позовом), пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, просив стягнути заборгованість, яка складається з тіла кредиту, процентами та комісією.
У постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Як вже зазначалось, обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, позивач (відповідач за зустрічним позовом), посилався на Умови отримання кредитів та інших послуг АТ «ТАСКОМБАНК».
Разом з цим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг АТ «ТАСКОМБАНК» а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Більше того, з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17 зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Враховуючи наведене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем, позивач дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в частині повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Суд зазначає, що відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. При цьому, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідні правові висновки щодо застосування зазначених норм ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» у спірних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду: від 06.12.2019 у справі № 664/1261/16-ц (провадження № 61-25248св18), від 27.01.2020 у справі № 754/6091/18 (провадження № 61-11473св19), від 07.10.2020 у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20), від 07.04.2021 у справі № 623/2936/19 (провадження № 61-1416св20).
У постанові від 12.02.2025 № 679/1103/23 Верховний Суд висловив правову позицію, що вимога про нарахування та сплату відсотків (2-3% в день), які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509, ч.ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погодилась із тим, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Зустрічний позов в частині вимог про визнання недійсним частини кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати кошти в рахунок розрахунково-касового обслуговування картки та плату за користування послугою, не підлягають до задоволення так як, по-перше така умова угоди, якщо б і була обумовлена стороною кредитодавця та позичальника, була б з врахуванням зазначеного нікчемною і не потребувала б окремо визнання судом її не дійсною. Разом з тим, сторона позивача за зустрічним позовом також і не довела, що така умова кредитного договору (який пункт чи підпункт тощо) була підписана для визнання такої недійсною за позовною вимогою чи судом у мотивувальній частині - нікчемною.
Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обгрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового ріщення в якості обгрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.
Окрім того, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18.
Таким чином позовні вимоги зустрічного позову про визнання недійсними положень кредитного договору не підлягають задоволенню з двох підстав: у зв`язку із обранням неналежного способу захисту порушеного права та недоведеністю існування такої недійсної (нікчемної) умови у кредитному договорі взагалі.
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.
Зважаючи на недоведеність вимоги зустрічного позову про нікчемність чи недійсність пунктів (без визначення яких) кредитного договору, застосування судом реституції (вимога за зустрічним позовом) про зобов`язання зробити перерахунок заборгованості не буде відповідати процесуальній економії вирішення судом спірних відносин та спричинятиме необхідність вчинення тих чи інших дій поза межами даного спору та повторного звернення до суду у разі невиконання банком такої вимоги.
Разом з тим, вимога зустрічного позову про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок платежів здійснених позивачем є наслідком нарахованої заборгованості за первісним позовом, тобто суд зобов`язаний застосувати закон, незважаючи на правильність чи неправильність вимог сторін та посилання їх на ті чи інші норми законодавства, перевіривши розмір заборгованості за первісним позовом, перевірити правильність нарахування боргу за узгоджених сторонами умов договору до поданого до матеріалів справи розрахунку та інших доказів, в тому числі відсутність долучених банком Тарифів у даній справі.
Відповідно до вимог ч. 3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд звертає увагу на те, що відповідач (позивач за зустрічним позовом) чи його представник, контррозрахунок заборгованості не надавали, положеннями Закону України «Про споживче кредитування» (на який послався суд) свої заперечення не обґрунтовували. Разом з тим, суд, керуючись принципом «суд знає право», вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин норми закону, які підлягають застосуванню та є релевантними до обставин даної справи. Варто зауважити, що ОСОБА_1 на виконання укладеного договору дійсно сплачував кошти, частина з яких направлялася на погашення нарахованих відсотків та тіла кредиту, з такими діями банку з моменту укладення договору він погоджувався, оскільки з претензіями до банку не звертався, а також не заперечував щодо величини кредитного ліміту, однак подавши до суду заперечення щодо позовних вимог, не визнає нарахування банком штрафних санкцій щодо користування кредитними коштами, лише посилається на те, що договір укладений під тиском та шляхом введення в оману. Таке твердження щодо недоведеності укладення кредитного договору спростовано матеріалами справи та розцінюються судом як намагання уникнути відповідальності за договірними зобов`язаннями, доказів правильності нарахування банком суми заборгованості суду не надано.
За таких підстав, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за фактично отриману суму кредитних коштів, яка відповідає заборгованості за тілом кредиту та враховуючи, що сума штрафів та пені не може перевищувати 50% суми наданої по кредитному договору – в цьому випадку значно перевищує та призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, тому таку слід зменшити.
Решта позовних вимог не знайшли свого підтвердження та задоволенню не підлягають.
Крім того відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Та згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову на відповідача.
Однак беручи до уваги часткове задоволення позовних вимог приходжу до висновку про часткове стягнення судового розміру в користь позивача за первісним позовом у процентному співвідношенні сумі задоволених вимог.
Крім цього, згідно статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
У постанові від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17 Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Таким чином, відповідно до ст. 137 ЦПК України, із врахуванням обсягу виконаних адвокатом робіт, часу їх виконання, складності справи, співмірності часу розгляду справи та участі адвоката у її розгляді, зокрема розгляду справи у спрощеному провадженні без виклику сторін, суд приходить до висновку про доцільність стягнення з первісного відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000грн.
Керуючись ст.ст. 12, 81, 263-265 ЦПК України, суд 

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково. 

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в користь Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №4038501-802 від 29.04.2024р. у розмірі 103851 (сто три тисячі вісімсот п`ятдесят одна)грн. 00коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту.

В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в користь Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» 1479 (одна тисяча чотириста сімдесят дев`ять)грн. 45коп. сплаченого судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» про визнання недійсними умов кредитного договору, зобов`язання вчинити дії та захист прав споживачів відмовити.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості, які зазначаються в рішенні суду відповідно до п.4) ч.5 ст.265 ЦПК України та не проголошуються, відповідно до ч.2 ст.268 ЦПК України.
Позивач (відповідач за зустрічним позовом) Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» ЄДРПОУ 09806443, м.Київ, вул.С.Петлюри 30.
Відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 . 

Головуючий: Л. Ю. Фарина