ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2026 року
м. Київ

справа № 447/817/24
провадження № 61-4920св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., 
Червинської М. Є.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», назву якого змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпрофінансгруп»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 -  ОСОБА_3 на постанову Львівського апеляційного суду від 
18 березня 2025 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Левика Я. А., 
Шандри М. М. та касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», назву якого змінено на Товариство 
з обмеженою відповідальністю «Дніпрофінансгруп», на додаткову постанову Львівського апеляційного суду від 19 травня 2025 року у складі колегії суддів Крайник Н. П., Левика Я. А., Шандри М. М., 

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2024 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивований тим, що з жовтня 2016 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 проживали разом однією сім`єю. До початку спільного проживання 
з відповідачем позивач купила квартиру 
АДРЕСА_1 . Ураховуючи, що іншого житла у відповідача не було, вони проживали разом за вказаною адресою. У листопаді 2016 року сторони зареєстрували своє місце проживання у вказаній квартирі та з цього часу вони спільно проживали, мали спільний бюджет, вели спільне господарство.

Позивач указувала, що за час спільного проживання однією сім`єю між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. У період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу вони набули земельну ділянку за адресою: 
АДРЕСА_2 , загальною площею 0,0982 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, право власності на яку зареєстровано за відповідачем.

Зазначена земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя. 
У 2020 році позивач розпочала будівництво житлового будинку на зазначеній земельній ділянці. Оскільки земельна ділянка оформлена на відповідача, то
і документи про початок будівництва житлового будинку оформлялися на нього, хоча між сторонами була усна домовленість, що будинок належатиме їй, оскільки будівництво здійснювалося за її особисті кошти та кошти, отримані нею від реалізації її особистого майна. Зокрема, вона продала придбаний у 2015 році автомобіль марки «КІА» модель «Sportage» та придбану у 2016 році квартиру 
АДРЕСА_1 . У 2021 році було закінчено будівництво житлового будинку на АДРЕСА_2 , право власності на який зареєстроване за відповідачем. 

ОСОБА_1 звертала увагу на те, що станом на тепер ОСОБА_2 не визнає її право власності на спірний житловий будинок, на неодноразові звернення та прохання переоформити право власності на неї не погоджується.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок за адресою: 
АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2362834546253, та право власності на земельну ділянку за цією адресою під житловим будинком та в розмірі необхідному для обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_2 .

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 21 травня 
2024 року здійснено перехід зі стадії судового розгляду по суті в підготовче провадження.

Залучено до участі у справі як третю особу Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», назву якого змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпрофінансгруп», (далі - 
ТОВ «Дніпрофінансгруп»).

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 23 липня 
2024 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2362834546253.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 під житловим будинком та в розмірі необхідному для обслуговування житлового будинку за адресою: 
АДРЕСА_2 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що спірний будинок було побудовано за особисті кошти позивача. Крім того, врахувавши, що відповідач під час розгляду справи визнав, що спірний житловий будинок було побудовано виключно за особисті кошти позивача, він коштів у будівництво не вкладав, суд вважав доведеним факт, що спірний будинок є особистою приватною власністю ОСОБА_4 . При цьому суд дійшов висновку, що рішення про задоволення позову не порушує прав та інтересів ТОВ «Дніпрофінансгруп», оскільки ніяким чином не впливає на виконання рішення Господарського суду Львівської області у справі 
№ 5015/2060/11, у якій ТОВ «Дніпрофінансгруп» є стягувачем.

Постановою Львівського апеляційного суду від 18 березня 2025 року апеляційну скаргу ТОВ «Дніпрофінансгруп» задоволено.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 23 липня 
2024 року скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення, яким 
в задоволенні позову відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що між сторонами фактично відсутній спір щодо поділу спільного майна подружжя, що підтверджується визнанням відповідачем позову, про що зазначив суд в оскаржуваному рішенні. Суд вказав, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Додатковою постановою Львівського апеляційного суду від 19 травня 2025 року заяву представника ТОВ «Дніпрофінансгруп» - Скребця О. С. про ухвалення додаткового рішення про стягнення судового збору задоволено.

Заяву представника ТОВ «Дніпрофінансгруп» - Скребця О. С. про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково.

Стягнено із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Дніпрофінансгруп» 18 168,00 грн судового збору.

Стягнено із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Дніпрофінансгруп» 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання про стягнення з позивача на користь ТОВ «Дніпрофінансгруп» судових витрат зі сплати судового збору, апеляційний суд виходив із того, що під час ухвалення постанови це питання вирішено не було, новий розподіл витрат зі сплати судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України не проведено.

Врахувавши наведені сторонами доводи на обґрунтування розміру витрат на правову допомогу, складність справи, час, затрачений адвокатом, та обсяг наданих ним послуг, колегія суддів дійшла висновку про стягнення 10 000,00 грн, витрат на правничу допомогу, що відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їх розміру.

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг

15 квітня 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 18 березня 2025 року та залишити в силі рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 23 липня 
2024 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду про те, що між сторонами фактично відсутній спір, є неправильним і не відповідає дійсності, оскільки відповідач в судовому засіданні зазначив, що уважає себе власником спірного будинку, а тому відмовляється його переоформити. Доводи апеляційного суду про те, що позивач намагається уникнути майнової відповідальності щодо примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості, не заслуговують на увагу, оскільки позивач обрала ефективний спосіб захисту порушеного права. ТОВ «Дніпрофінансгруп» не довело неможливість виконання рішення Господарського суду Львівської області за рахунок заставного майна чи іншого майна, яке знаходиться на праві власності у відповідача. Заявник звертає увагу на те, що кредит був взятий у 2008 році, тобто до знайомства позивача і відповідача, а тому кредитні кошти бралися не 
в інтересах сім`ї.

27 травня 2025 року представник ТОВ «Дніпрофінансгруп» - Чміль Ю. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати додаткову постанову Львівського апеляційного суду від 19 травня 2025 року в частині вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу та ухвалити 
в цій частині нове судове рішення, яким стягнути із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Дніпрофінансгруп» 56 500,00 грн витрат на правничу допомогу.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно зменшив розмір витрат на правничу допомогу з 56 500,00 грн до 10 000,00 грн.

Додаткові аргументи учасників справи

02 травня 2025 року представник ТОВ «Дніпрофінансгруп» - Скребець О. С. подав до Верховного Суду відзив, у якому просить у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а постанову Львівського апеляційного суду від 18 березня 2025 року залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що постанова апеляційного суду ухвалена при повному та всебічному з`ясуванні обставин справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги зводяться до незгоди 
з висновками апеляційного суду. 

19 травня 2025 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду додаткові пояснення, які мотивовані тим, що висновки апеляційного суду не відповідають дійсності, 
а суд першої інстанції правильно зазначив, що рішення у цій справі ніяким чином не впливає на виконання рішення Господарського суду Львівської області і не порушує прав та інтересів ТОВ «Дніпрофінансгруп».

23 травня 2025 року представник ТОВ «Дніпрофінансгруп» - Скребець О. С. подав до Верховного Суду відзив, у якому просить у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а постанову Львівського апеляційного суду від 18 березня 2025 року залишити без змін.

Пояснення ОСОБА_2 надані з метою уникнення виконання рішення суду та введення суду касаційної інстанції в оману.

Рух касаційних скарг та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника  ОСОБА_1 - 
 ОСОБА_3 на постанову Львівського апеляційного суду від 18 березня 
2025 року у справі та витребувано її матеріали з Миколаївського районного суду Львівської області.

Ухвалою Верховного Суду від 06 червня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Дніпрофінансгруп» на додаткову постанову Львівського апеляційного суду від 19 травня 2025 року.

04 серпня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційних скарг, урахувавши аргументи, наведені 
у відзивах на касаційну скаргу та додаткових поясненнях, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги слід залишити без задоволенняз таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

31 січня 2008 року між ОСОБА_2 і ВАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір № 45/МБ-22, згідно якого ОСОБА_2 отримав кредитні кошти на суму 100 000,00 дол. США.

01 лютого 2008 року з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № 45/Мб-22 між ВАТ КБ «Надра» і ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_2 передав, а ВАТ КБ «Надра» прийняло в іпотеку належне іпотекодавцю нерухоме майно - корпус № 2 
з галереєю нежитлової будівлі колишньої дитячої установи № 3, загальною площею 819,7 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 . Ринкова вартість предмета іпотеки становить 
229 905,00 дол. США.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 05 жовтня 2009 року 
у справі № 5015/2060/11 стягнено з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за договором кредитної лінії від 31 січня 2008 року № 45/МБ-22 
у сумі 792 965,91 грн, що еквівалентно 99 936,47 дол. США, 196 966,10 грн, що еквівалентно 24 823,38 дол. США, заборгованості по відсотках, 9 559,64 грн, що еквівалентно 1 204,79 дол. США, нараховані відсотки, 14 349,00 грн, що еквівалентно 1 808,51 дол. США, пені за несвоєчасне повернення кредиту, 
4 095,45 грн, що еквівалентно 516,14 дол. США, штраф, 10 179,37 грн держмита та 236,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

13 червня 2020 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого ОСОБА_1 продала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 вартістю 253 426,00 грн.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 94057197 відомо, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка, кадастровий номер 4610800000:01:009:0321, площею 0,0982 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за адресою: 
АДРЕСА_2 .

04 серпня 2020 року ОСОБА_2 надіслав на адресу Державної архітектурно-будівельної інспекції повідомлення про початок виконання будівельних робіт 
з будівництва індивідуального житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_2 .

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 257371010 відомо, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок, загальною площею 204,4 кв. м, за адресою: 
АДРЕСА_2 , що знаходиться на земельній ділянці, кадастровий номер 4610800000:01:009:0321, площею 0,0982 га.

З будинкової книги для прописки громадян, що проживають на 
АДРЕСА_2 , відомо, що у зазначеному будинку з 20 травня 2021 року зареєстровані ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки № 1243, виданої виконавчим комітетом Відділу державної реєстрації Новороздільської міської ради, в будинку 
АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 30 серпня 2023 року 
у справі № 5015/2060/11 замінено стягувача з ПАТ «КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «Дніпрофінансгруп».

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 29 лютого 2024 року видано дублікат наказу у справі № 5015/2060/11 про стягнення з ОСОБА_2 
на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості у розмірі 128 289,29 дол. США.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. від 14 березня 2024 року відкрито виконавче провадження 
№ НОМЕР_1 з примусового виконання судового наказу № 5015/2060/11, виданого 25 липня 2011 року Господарським судом Львівської області, про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості за договором кредитної лінії від 31 січня 2008 року № 45/МБ-22 
в сумі 128 289,29 дол. США.

14 березня 2024 року приватний виконавець виніс постанову про арешт майна боржника ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 141 118,21 дол. США.

28 травня 2024 року приватний виконавець у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 виніс постанову про арешт майна ОСОБА_2 , а саме житлового будинку на АДРЕСА_2 , який знаходиться на земельній ділянці, кадастровий номер 4610800000:01:009:0321, площею 0,0982 га.

З Єдиного державного реєстру судових рішень відомо, що у провадженні Господарського суду Львівської області перебувала скарга фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на дії приватного виконавця Білецького І. М. (справа 
№ 5015/2060/11).

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 02 червня 2025 року, залишеною без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 21 серпня 2025 року (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 
05 вересня 2025 року), визнано неправомірними дії приватного виконавця Білецького І. М. у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 щодо визначення вартості нерухомого майна, яке здійснене на підставі звіту про оцінку майна від 25 вересня 2024 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності - ПП «Оціночна компанія «АПЕКС» щодо нерухомого майна ФОП ОСОБА_2 , а саме: корпуса № 2 та спірної земельної ділянки, розташованих за адресою: 
АДРЕСА_3 . Визнано неправомірною бездіяльність приватного виконавця Білецького І. М. щодо ненадіслання у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 на адресу ФОП ОСОБА_2 повідомлення про результати визначення вартості корпусу № 2 та спірної земельної ділянки. 
У частині вимог про визнання неправомірним рішення приватного виконавця Білецького І. М. щодо прийняття постанови про опис та арешт майна боржника від 02 вересня 2024 року № НОМЕР_2 (щодо корпусу № 2) та постанови про опис та арешт майна боржника від 03 вересня 2024 року № НОМЕР_2 (щодо спірної земельної ділянки); про скасування зазначених постанов скаргу боржника залишено без розгляду. У задоволенні решти вимог скарги підприємця відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 03 листопада 2025 року ухвалу Господарського суду Львівської області від 02 червня 2025 року і постанову Західного апеляційного господарського суду від 21 серпня 2025 року скасовано в частині задоволення вимоги скарги ФОП ОСОБА_2 про визнання неправомірною бездіяльності приватного виконавця Білецького І. М. щодо ненадіслання у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 на адресу ОСОБА_2 повідомлення про результати визначення вартості корпуса № 2 з галереєю нежитлової будівлі колишньої дитячої установи № 3, загальною площею 
819,7 кв. м та земельної ділянки площею 0,1583 га, кадастровий номер 4610800000:01:002:0027, на якій розташована вказана будівля, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , та ухвалено 
в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зазначеної вимоги скарги.

У решті ухвалу Господарського суду Львівської області від 02 червня 2025 року і постанову Західного апеляційного господарського суду від 21 серпня 2025 року залишено без змін.

У справі № 5015/2060/11 суди установили, що предмет іпотеки було реалізовано на аукціоні за ціною 4 418 400 грн, що підтверджується протоколом проведення електронного аукціону (торгів) від 19 лютого 2025 року.

Згідно з листом приватного виконавця від 26 лютого 2025 року № 8396 виконавче провадження № НОМЕР_1 не закінчено, станом на 26 лютого 
2025 року залишок боргу ОСОБА_2 згідно із судовим наказом № 5015/2060/11, виданим 25 липня 2011 року Господарським судом Львівської області, становить 37 536,59 дол. США

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що 
є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, 
у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 
2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Разом з цим у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18) зроблено висновок, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора 
і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Недобросовісність поведінки подружжя при поділі спільного майна, зловживання правами й наявність негативних наслідків для кредитора підлягають доказуванню на загальних підставах.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що на час звернення позивача до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя на виконанні приватного виконавця Білецького І. М. перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання рішення Господарського суду Львівської області від 05 жовтня 2009 року про стягнення із ОСОБА_2 128 289,23 дол. США, у якому боржником є ОСОБА_2 та в ході виконання якого накладено арешт на спірне майно, і станом на 26 лютого 2025 року залишок боргу ОСОБА_2 становить 37 536,59 дол. США, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення виконання судового рішення про стягнення боргу.

Аргументи касаційної скарги ОСОБА_1 про неврахування висновків Верховного Суду, наведених у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені апеляційним судом, не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Щодо витрат на правничу допомогу

Додаткова постанова Львівського апеляційного суду від 19 травня 2025 року 
в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Дніпрофінансгруп» 
18 168,00 грн судового збору не оскаржується, а тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції в цій частині не переглядається.

У березні 2025 року представник ТОВ «Дніпрофінансгруп» - Скребець О. С. подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 56 500,00 грн. 

У травні 2025 року ОСОБА_1 подала заяву, у якій просила заяву про ухвалення додаткового рішення розглядати за її відсутності, проти задоволення заяви заперечувала.

Врахувавши наведені сторонами доводи на обґрунтування розміру витрат на правову допомогу, складність справи, час, затрачений адвокатом та обсяг наданих ним послуг, колегія суддів дійшла висновку про стягнення 10 000,00 грн, витрат на правничу допомогу, що відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їх розміру.

Колегія суддів погоджується з таким висновком апеляційного суду з таких підстав.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних
з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою - шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті
в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу
з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі
№ 826/1216/16 зроблено висновок, що склад і розмір витрат, пов`язаних
з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови
у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Апеляційний суд, врахувавши складність справи, строк її розгляду, надані послуги та час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, принцип співмірності та розумності судових витрат, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з позивача на користь ТОВ «Дніпрофінансгруп» 
10 000,00 грн як витрат на професійну правничу допомогу.

Доводи касаційних скарг зводяться до незгоди заявників з висновками апеляційного суду щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатом розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційних скарг без задоволення, а постанови Львівського апеляційного суду від 18 березня 
2025 року тадодаткової постанови Львівського апеляційного суду від 19 травня 2025 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 -  ОСОБА_3 та касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», назву якого змінено на Товариство 
з обмеженою відповідальністю «Дніпрофінансгруп», залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 18 березня 2025 року та додаткову постанову Львівського апеляційного суду від 19 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

І. А. Воробйова

М. Є. Червинська