ОКРЕМА ДУМКА
м. Київ
08 червня 2026 року 
справа № 358/1501/15
провадження № 61-1633к26
У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним. 

Заочним рішенням від 21 жовтня 2015 року Богуславський районний суд Київської області у задоволенні позову відмовив.

Ухвалою від 17 грудня 2015 року Апеляційний суд Київської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а заочне рішення Богуславського районного суду Київської області від 21 жовтня 2015 року - без змін.

Ухвалою від 22 листопада 2018 року у справі № 2-917/11 Богуславський районний суд Київської області у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами заочного рішення Богуславського районного суду Київської області від 21 жовтня 2015 року відмовив.

Постановою від 06 березня 2019 року Київський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а ухвалу Богуславського районного суду Київської області від 22 листопада 2018 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 04 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Богуславського районного суду Київської області від 22 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2019 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою від 06 липня 2020 року Богуславський районний суд Київської області роз`єднав вимоги, викладені в заяві ОСОБА_1 від 18 квітня 2018 року про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Богуславського районного суду Київської області від 17 листопада 2011 року у справі № 2-917/11 та заочного рішення Богуславського районного суду Київської області від 21 жовтня 2015 року у справі № 358/1501/15-ц у самостійні провадження.

Ухвалою від 12 серпня 2020 року Богуславський районний суд Київської області визнав неподаною заяву ОСОБА_1 від 18 квітня 2018 року про перегляд за нововиявленими обставинами заочного рішення Богуславського районного суду Київської області від 21 жовтня 2015 року та повернув її заявнику.

Постановою від 10 грудня 2020 року Київський апеляційний суд скасував ухвалу Богуславського районного суду Київської області від 12 серпня 2020 року, а справу направив для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою від 07 червня 2022 року Миронівський районний суд Київської області у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Богуславського районного суду Київської області від 21 жовтня 2015 року відмовив.

Постановою від 23 лютого 2023 року Київський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 07 червня 2022 року - без змін.

Постановою від 12 квітня 2024 року Верховний Суд залишив без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 , а ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 07 червня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року - без змін.

20 лютого 2026 року Верховний Суд визнав подання касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Богуславського районного суду Київської області від 21 жовтня 2015 року, ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 07 червня 2022 року, постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року та постанову Верховного Суду від 12 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним - зловживанням процесуальними правами, повернув касаційну скаргу особі, яка її подала та стягнув з ОСОБА_1 у дохід державного бюджету України штраф у розмірі 3 328,00 грн.

21 травня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із заявою, в якій просив скасувати ухвалу Верховного Суду від 20 лютого 2026 року у цій справі.

Ухвалою Верховного Суду від 08 червня 2026 року заяву ОСОБА_1 задоволено. 

Скасовано ухвалу Верховного Суду від 20 лютого 2026 року у справі № 358/1501/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 в дохід державного бюджету штрафу у сумі 3 328,00 грн. 

Ухвала Верховного Суду мотивована тим, що суд врахував особу заявника, доводи, наведені ним у заяві від 21 травня 2026 року, обґрунтований надмірний тягар для заявника щодо сплати штрафу у визначеному розмірі, необхідність забезпечення балансу між завданням цивільного судочинства та правом особи на доступ до правосуддя, а тому вважає, що наявні підстави для скасування ухвали.

Однак з висновками Верховного Суду щодо результатів вирішення цієї заяви погодитися не можу з таких підстав.

Відповідно до статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Також, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, та інше. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 144 ЦПК України заходами процесуального примусу є: попередження; видалення із залу судового засідання; тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; привід; штраф.

Положеннями частини другої статті 148 ЦПК України передбачено, що у випадку повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами (у цій справі - подання клопотання (заяви), які вже вирішено судом), з урахуванням конкретних обставин, суд стягує у дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Суд може скасувати постановлену ним ухвалу про стягнення штрафу, якщо особа, стосовно якої її постановлено, виправила допущене порушення та (або) надала докази поважності причин невиконання відповідних вимог суду чи своїх процесуальних обов`язків (частина шоста статті 148 ЦПК України).

Усього у справі № 358/1501/15 станом на постановлення цієї ухвали Верховним Судом постановлено 14 процесуальних ухвал. Суддями Верховного Суду неодноразово надавалося роз`яснення щодо суті та процесуальних наслідків зловживання правом на звернення до суду.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу ОСОБА_1 на необхідність належного користування процесуальними правами учасника судового процесу та попереджав його, що подальше зловживання цими правами може мати наслідком застосування до нього заходів процесуального примусу у вигляді штрафу.

Велика Палата Верховного Суду зазначала, що така свідома процесуальна поведінка ОСОБА_1 , яка змушує Велику Палату Верховного Суду витрачати час на виготовлення тотожних проєктів судових рішень, їх обговорення та постановлення ухвал, а також витрачати кошти державного бюджету під час воєнного стану на зайве листування із заявником, є проявом неповаги до суду та зловживанням процесуальними правами, що суперечить основним засадам (принципам) цивільного судочинства та його завданню. 

У заяві від 21 травня 2026 року про скасування ухвали Верховного Суду від 20 лютого 2026 року у справі № 358/1501/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 в дохід державного бюджету штрафу, ОСОБА_1 узагальнено посилається на матеріальне становище та в основному висловлює незгоду з процесуальними рішеннями Верховного Суду у цій справі.

З огляду на викладене, вважаю, що оскільки  ОСОБА_1 не навів у клопотанні про скасування накладеного штрафу обґрунтованих підстав, визначених частиною шостої статті 148 ЦПК України, та не надав доказів в їх обґрунтування, колегії суддів слід було залишити клопотання без задоволення.

Суддя	В. М. Коротун