Справа № 700/454/26 
Номер провадження 2-а/700/6/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року Лисянський районний суд Черкаської області в складі головуючого - судді: Пічкура С.Д., за участю секретаря судового засідання: Сипченко І.І., позивачки: ОСОБА_1 , представника відповідача: Коваленко А.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Лисянка адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Черкаській області, про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

встановив:
Позивачка звернулася до суду з позовною заявою в якій просить визнати незаконною та скасувати постанову про адміністративне правопорушення серії ЕНА №7047181 від 18 квітня 2026 року, а справу про адміністративне правопорушення закрити.
В обгрунтування позовних вимог вказує на те, що 18 квітня 2026 року відносно позивачки працівниками Звенигородського РВП СПД №2 винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення з урахуванням ч.2 ст.36 ч.2 ст.126 КУпАП. З даним порушенням позивачка не згідна, оскільки його не вчиняла та порушень не допускала, доказів керування скутером немає. На місці протокол про адміністративне правопорушення не складався, а відразу поліцейським було винесено постанову без роз`яснення її прав, зокрема права на захист. Крім того у матеріалах справи відсутні будь які докази, що встановлюють наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, та винність позивача у його вчиненні.
З урахуванням вищенаведеного, позивачка просить визнати протиправною та скасувати постанову серії ЕНА №7047181 від 18 квітня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП.
У судовому засіданні позивач не заперечує що їхала без шолому та без посвідчення водія, тобто не мала права керувати транспортним засобом. Вважає, що поліцейський міг застосувати до неї попередження, оскільки вона вимушено керувала транспортним засобом, якого взяла у батька, щоб поїхати до доньки у лікарню завезти ліки, яка була після операції.
Відповідач - представник Головного управління національної поліції в Черкаській області у судовому засіданні позов не визнала та пояснила що 18.04.2026 о 13 год. 03 хв. в селищі Лисянка по вул. Поштова, 8 водій ОСОБА_1 керувала скутером ХОНДА ДІО без номерного знаку, без посвідчення водія, тобто не маючи права керувати таким транспортним засобом, на вимогу поліцейського не пред`явила поліса обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів, за що передбачена відповідальність за ст.. 126 ч.1 п. 2.1 г КУпАП, також керувала скутером без застібнутого мотошолома за що передбачена відповідальність за ст.. 121 ч.5 п. 2.3 КУпАП, а також скутер був не зареєстрований в Державтоінспекції в установленому законом порядку протягом 10 діб після придбання, за що передбачена відповідальність за ст. 121 ч.6 КУпАП. Дані правопорушення було об`єднано згідно ч. 2 ст. 36 КУпАП та притягнуто ОСОБА_1 за правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 126 КУпАП не з`явився, 23.02.2026 року. Так з наявних матеріалів, а саме: постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 7047181 від 18.04.2026, рапорту поліцейського РПП СПД №2 Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області ст. сержанта поліції Гончарука О.В. та відеозаписів з нагрудної камери поліцейського, вбачається, що працівниками поліції, під час несення служби в добовому наряді 18.04.2026 в селищі Лисянка по вул. Поштова, 8 близько 13 год.03 хв. було зупинено скутер ХОНДА ДІО під керуванням ОСОБА_1 . Під час перевірки документів поліцейськими встановлено, що транспортний засіб, яким керувала позивач не має реєстраційних документів, у позивача відсутнє посвідчення водія відповідної категорії, яке дає право керування, відсутній страховий поліс, відсутній номерний знак та незастебнутий мотошолом. На підставі вказаних відомостей поліцейським було винесено постанову та роз`яснено позивачці її права та порядок оскарження, про що свідчить її особистий підпис в розділі 8 оскаржуваної постанови, а тому просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши сторони та розглянувши матеріали справи, встановивши обставини справи та відповідні до них правовідносини, суд виходить з наступного.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.7 КУпАП - ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.
Згідно з ст.9 КУпАП - адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про Національну поліцію" поліція відповідно до покладених на неї завдань: у випадках, вчинених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Відповідно до частини 2 статті 77КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Згідно вимогами статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: в тому числі передбачені ч. 2 ст.126 КУпАП.
З матеріалів справи, а саме з постанови, серії ЕНА №7047181 від 18.04.2026 у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі вбачається, що 18.04.2026, о 13 год. 03 хв. в селищі Лисянка по вул. Поштова,8 ОСОБА_1 керувала транспортним засобом немаючи права керування таким транспортним засобом, а саме не отримувала посвідчення водія відповідної категорії, водій не мав не пред`явив для перевірки поліс обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів, керувала транспортним засобом який не був зареєстрований у законному порядку протягом 10 діб з моменту придбання, чим порушила вимоги п. 2.1а ПДР України, відповідальність,за яке передбачена за ч.2 ст.126КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн .
Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють Правила дорожнього руху, що затверджені Постановою Кабінету Міністрів України «Про правила дорожнього руху» від 10.10.2001 № 1306, зі змінами та доповненнями.
Відповідно до п.1.3 ПДР України, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Положеннями статті 14 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.
До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.
Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Відповідно до ч.ч. 9, 10 ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. На території України відповідно до Конвенції про дорожній рух діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень визначається Кабінетом Міністрів України.
Статтею 16 Закону N 3353-XII визначено основні права та обов`язки водія транспортного засобу якими, зокрема вказано, що водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі по тексту - Правила дорожнього руху України).
Як вказано у пункті 1.1 Правил дорожнього руху України, ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Відповідно до пунктів 1.3 та 1.4 Правил дорожнього руху України учасники дорожнього руху зобов`язані знати та неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.
Пунктом 1.9 Правил дорожнього руху України визначено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до ч. 1 ст. 126 КУпАП відповідальність настає за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством.
Згідно ч. 2 ст. 126 КУпАП відповідальність настає за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.
Відповідно до підпункту «а» пункту 2.1 Правил дорожнього руху України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
У пункті 1.10 ПДР України наведені терміни, що використовуються у ПДР України та мають наступні значення:
транспортний засіб - це пристрій призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів;
механічний транспортний засіб - транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт.
З аналізу вищенаведених положень вбачається, що критерієм для розмежування понять «транспортний засіб» та «механічний транспортний засіб» є наявність двигуна внутрішнього згорання або потужність електродвигуна. При цьому, транспортний засіб з електродвигуном вважається механічним за умови, що потужність двигуна перевищує встановлену п. 1.10 ПДР України межу у 3 кВт.
Підпунктом «в» п. 2.9 ПДР України передбачено, що водієві забороняється керувати транспортним засобом, не зареєстрованим в уповноваженому органі МВС, або таким, що не пройшов відомчу реєстрацію в разі, якщо законом встановлена обов`язковість її проведення.
Відповідно до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою КМУ від 07.09.1998 року №1388, реєстрації підлягають тільки транспортні засоби.
П.1,2 вищевказаного порядку зазначено, що цим Порядком встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), присвоєння буквено-цифрової комбінації номерних знаків з їх видачею або без такої, оформлення і видачі реєстраційних документів та/або їх формування в електронній формі.
Цей Порядок є обов`язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов`язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень.
Разом з тим, з оглянутого відеозапису вбачається наявність номерного знака на скутері, тому посилання поліцейського у постанові про керування транспортним засобом без номерного знака є помилковими.
Враховуючи, що по справі зібрано достатньо доказів, які не викликають сумнівів у достовірності, допустимості, та які підтверджують вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП, є всі підстави для притягнення її до адміністративної відповідальності.
Проте, з дослідженого відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 відразу повідомила поліцейського, що керує транспортним засобом вимушено в силу збігу складних обставин. Суду на пдітвердження цих обставин позивачка надала виписку з історії хвороби ОСОБА_2 , яка є донькою позивачки. Згідно даної виписки підтверджується факт оперативного лікування саме в час допущення позивачкою адміністративного правопорушення.
Частиною другою статті 61 Конституції України визначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Дана норма Конституції свідчить про те, що відповідальність особи за вчинення правопорушення у кожному випадку є окремою та персональною за своїми ознаками.
Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Дотримуючись вимог вищенаведеного закону, суд бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Ісмаїлов проти росії» від 06.11.2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.
Нормою статті 22 КУпАП передбачено, що при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.
Положення цієї статті, згідно примітки, не застосовуються до правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 121, частиною п`ятою статті 122, статтями 122-2, 122-4, частиною третьою статті 123, частинами другою - п`ятою статті 126, статтями 130, 161-1 і 173-2 цього Кодексу.
Міністерство юстиції України у листі від 06.03.2018 року № 8887/4408-33-18/11.2.2 «Щодо надання роз`яснення поняття малозначності вчиненого правопорушення», зазначило, що чинними нормами КУпАП не визначається поняття малозначності вчиненого правопорушення та виключного переліку діянь, які можуть вважатися малозначними. Орган (посадова особа), уповноважений розглядати справи про адміністративні правопорушення, звільняє правопорушника від адміністративної відповідальності в кожному випадку окремо, зважаючи на характер вчинюваного діяння та обставини справи.
З урахуванням наведеного слід дійти висновку, що положення статті 22 КУпАП відображають принцип індивідуалізації адміністративної відповідальності, який означає відповідність заходу впливу, який обирається для правопорушника, меті адміністративній відповідальності.
Він передбачає як індивідуальний підхід до застосування примусових заходів залежно від особистих якостей правопорушника та характеру і обставин вчинення проступку, так і можливість пом`якшення і навіть відмови держави від застосування заходів відповідальності, якщо її мета може бути досягнута іншим шляхом.
Малозначність як ознака адміністративного правопорушення характеризується певним ступенем суспільної небезпечності, але таким, що не потребує застосування заходів адміністративного впливу.
При цьому зазначена норма закону не містить будь-якого переліку умов або обставин, наявність яких дозволила би судити про малозначність правопорушення, а також застережень щодо неможливості її застосування до цього складу адміністративного правопорушення.
На переконання суду, у кожному конкретному випадку суд має вирішувати питання про визнання діяння малозначним, виходячи, зокрема, з того, що його наслідки не становлять великої суспільної небезпеки, не завдали, або не здатні завдати значної шкоди суспільним, або державним інтересам, правам та свободам інших осіб.
Таким чином, для встановлення ступеня суспільної небезпечності необхідно проаналізувати всі сторони допущеного порушення, оцінити обставини вчинення порушення, мету, мотив і спосіб, а також наявність умов, що дають змогу досягти виховних і превентивних цілей.
Таким чином, можливість застосування звільнення від адміністративної відповідальності у зв`язку з малозначністю вчиненого правопорушення відноситься до дискреційних повноваження судді.
Оцінюючи в сукупності подію, наслідки адміністративного правопорушення, з урахуванням даних, що характеризують особу ОСОБА_1 , зокрема відсутності відомостей про притягнення його раніше до адміністративної відповідальності, відсутності шкоди від вчиненого ним правопорушення суспільним та державним інтересам, правам і свободам громадян або іншим цінностям, що охороняються законом, вважаю за можливе застосувати до нього положення статті 22 КУпАП, звільнивши її від адміністративної відповідальності у зв`язку з малозначністю вчиненого ним адміністративного правопорушення, обмежившись усним зауваженням.
Встановлення зауваження, як засобу впливу, дає підстави говорити про невідворотність реагування на кожне правопорушення, хоча це не є заходом державного примусу та адміністративним стягненням.
По суті правопорушник звільняється від правових наслідків свого протиправного діяння виходячи із засад гуманності, хоча саме по собі це діяння як під час вчинення, так і під час звільнення від відповідальності, залишається правопорушенням.
Виходячи з викладеного та керуючись ст.ст. 8, 9, 20, 44, 47, 77, 90, 192, 210-211, 241-246, 250 КАС України, суд, 
ухвалив:
Позов задовольнити частково.
Постанову серії ЕНА № 7047181 від 18.04.2026 року в справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у виді штрафу змінити в частині накладення адміністративного стягнення у виді штрафу на суму 3400 грн.
Звільнити ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за ч.5 ст.121 КУпАП за малозначністю вчиненого адміністративного правопорушення на підставі ст. 22 КУпАП та обмежитись усним зауваженням, а провадження у справі закрити на підставі ч. 2 ст. 284 КУпАП.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 с. Смільчинці, Звенигородський район Черкаська область.
Відповідач: Головне управління національної поліції в Черкаській області, ЄДРПОУ 40108667, адреса: 18036, м. Черкаси вул. Смілянська, 57.
Повне судове рішення складено протягом п`яти робочих днів.

Суддя С.Д.Пічкур